Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Софія Парфанович дороги (Закінчення) — Потім є зима. Ти її дуже до бре знаєш й оскільки я помітила, не любиш її, може навіть нена видиш. Добре собі нагадуєш нашу їзду минулої зими, коли нагло до роги покрилися льодом і на нього спав свіжий сніг. Ти ковзався, крутився, туркотів і ми обоє вми рали зі страху: помимо давлення на тормози ти ме міг задержатися і ковзався далі, а перед нами бу ли інші вози або рів. Ні, то було страшне! — Але там, у моїй країні ко жен любить зиму. І знаєш, чого вживають до руху? Гелікоптерів! Карусь заскреготів і застрибав із великого здивування. — Ні, ні, підожди, то не такі гелікоптери, що літають. Пам’ята єш, ти їх нераз бачив! Чи ти при глянувся, що в них для осідання є двоє лещат, такі легко вигнуті дошки. Отож — узимку в нас у- живають таких дощок. Ті, що сто ять на них, наче птахи злітають із гір та легко й м’яко ковзаються по снігу. О, яка то радість, яка насолода! Сніг пухкий, м’який, іскристий. Брилія'нтами сяє. А над ним синява й сонце. Не чуєш дороги, не відчуваєш нічого по над насолоду льоту. — А по дорогах їдуть такі гелі коптери, запряжені в коня, чи ко ні. На них спочиває колиска, ви мощена сіном. Ти зариєшся в сі но, обтулишся кожухом, овинеш- ся коцом, руки в хутряні рукави чи кишені. Санки біжуть легко, дзвінок дзвонить у коня на шиї, видзвонює зимовий ритм. І білий світ довкола, як казка. Правда, часом такий гелікоптер ковзається на боки, а то й перевернеться. Але небезпеки майже ніякої. Ви сиплешся до рову у сніг, як у ма мину перину. Тільки сміх і жарти. — Калат, калат, калат — так дзвінок, коли сани в їздять на подвір’я. Світельце блимає в хаті, хтось підходить до віконця, про тирає його долонею, прислонює нею очі й дивиться в ніч: гості заїхали на подвір’я! І зорі виси пались на небо, наче іскряний мак. — І діти мають такі саночки без мотора-коня: пару дощинок зби тих, наче скринка. А як то летить згори, неначе м’яч! І яка радість гнатися вниз по добре виїжджено му узбіччі! Земля крутиться, зем ля втікає, світ повен радости і личка дитячі цвітуть понад тим трояндами. Хоч на ногах часто татові чи мамині старі шкраби або таки позавивані вони шматами з мішків. Але їздити хочеться, навіть як немає саночок, на якійсь дош ці а то й на самих штанах. — О, зима, чудова, Карусь. А ще коли тебе чекає в хаті тепло і мама насипле тобі миску карто- пель, що парують запашно-смако вито. Ах, правда, ти таких радо щів не знаєш, вони не є в твоєму стилі. Але що вони пахнуть кра ще, як бензина чи олива, то на певне. Тепер я сміюся, але Карусь, ма буть, ображується, бо таки хоче звернути до ров'а. Та це йому не вдається і я примушую його таки держатися дороги. І далі сную свої спогади-думки. Карусь пере стає ображуватись і котиться рів но і тихо по гладкій дорозі. — Знаєш, раз була зима, як оце тепер і я була в горах. У нас, на Бойківщині — то такий стейт, розумієш. Карусь підстрибує на якихсь ямках, очевидно, розуміє мене. —■ Добре. Так отже я була в батька на святах. Там така самітна ха,та під лісом. Була. Не знаю, чи ще є, дімсік .мого батька. Бо він сам уже від років у землі. — І були свята, і шумів ліс «а Кичері і батько радів, що ми, діти, приїхали. Але в саме навечер’я приїхав селянин, щоб їхати до тяжко хворої жінки. Десь дале ко за горами. — Можеш собіі уявити, як мені хотілось їхати. Інколи й тут, коли ти хочеш їхати, скажімо, до Ді тройту, я довго збираюся вдома та міркую — їхати чи ні. Потім вирішую їхати і зачинаю спіши тися. Половину річей забуду, хви лююся й маю якесь погане перед чуття. Вкінці таки себе перебо рюю і сівши біля твого колеса, та ки пускаю мотор у рух. І коли виїздимо за браму, я кажу: — Но, Карусь, їдемо. Тепер ми вже в дорозіі, перед нами мандрів ка. Я і ти, ми забуваємо вагання й деяку тривогу, вибігаємо на гор- бовинні дороги і котимось у даль. І тоді я успокоююсь і сную свої думки й розмову з тобою. — Отже я .поїхала. Знаєш чим і як: дерев’яним возом, запряже ним ів одну худощаву конячку. Ти не бачив на своєму віці коней і іпевне дивуєшся, що це таке? То, Карусь, живий мотор, що їсть замість бензини траву й зерно і п’є воду, як зрештою й ти. Його не рухається ключем, тільки цмок- ненням і покликом: вйо! З того боку то більш досконалий мотор, рід транзістора. Тільки замість кришталів має він серце й леге ні -—■ теж два мотори. Така трици- ліндрівка, теж на чотирьох коле сах, що їх 'називають ногами. От же: дорога наша спершу бігла селом і хоч була вибоїста й каме ниста, але була. Однак швидко збочила в якийсь просмик між го рами і знаєш, як виглядала? То був потік! Колеса в’їздили на ка міння, зістрибували з них у воду, віз хитався й колисався і я дер жалася міцно драбини, бо бояла ся, що полечу мііж каміння й воду. Але чоловік сидів спокійно за своїм мотором, помахував батогом і тільки час від часу поцмокував НАШЕ ЖИТТЯ — ЛЮТИЙ, 1963 5
Page load link
Go to Top