Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Спинились на вечерю. Тут вперше, при вогні, придивились один до одного. Дівчата були всі з од ного села, десять верств від Лисавети, а хурман був її сусідом і доводився кумом. В селі й так мало не всі люди 'були споріднені по «рові чи по кумуванні. —- А це хто ж іще з тобою, кумо? -— запи тався хурман. — Та одна далека родичка з Києва, студентка. — О, баришня з міста. Чи я ж то така? — Та одного така, що ти не знаєш, Якове. Ба ришня, та й усе. Он краще дивись за багаттям, гасне. Поки коні перепочили і підпаслися на соковитій траві, відпочили і люди, розім’яли затерплі ноги, по ходили вибитою, нерівною дорогою. З новими си лами знову рушили. Щоб не хотілось спати, дівчата почали співати пісень, а з ними й Ненсі, тих що вона знала. Більшість пісень вона знала, тільки слова були часом інші. Заспівали, на превелике здивовання Ненсі, і ,,Ой, у лузі червона калина"... — А у вас ця пісня не заборонена? — спитала Ненсі і прикусила язика. Але дівчата нічого не здо гадалися, хоч хурман уважно на неї глянув. —- Або що, вже й цю заборонили? — Та ні, співайте, співайте, -—- сказала Ненсі, але зі словами була обережна, мугикаючи тільки ме- льодію. Початок був той самий, але замість „москов ських кайдан“ були ,,із тяжких кайдан“... А все таки співали пісню її батька — пісню про визволення України * * * Коли в’їхали в село, Ненсі вже спала. Не по прощавшись, злізли з воза дівчата, а коли віз спи нився перед однією з хат, тітка тихенько збудила дівчину: -—- Ми вже тут, Анночко, вже вдома. Зараз же встала Ярина — вона була сама в хаті і дуже зраділа, що мати повернулась, та ще й не одна. Зараз же кинулась виставляти на стіл усе, що було в хаті і в коморі, хоч було ще дуже рано, і спросоння Ненсі зовсім не хотілось їсти. Проте, свіжеспечений разовий хліб і густе, холодне молоко дуже смаку вали. Ненсі вже не хотіла більш лягати, але її таки поклали в ліжко, де за матрац правила солома, на крита рядном, і вона згодилась трохи виспатись тільки для того, щоб тітка Лисавета теж відпочила. Вона не знала, що Лисавета спати не лягла. Прокинулась вона від тихої розмови, що її чути було з кухні. Говорила тітка і ще хтось інший, якась жінка. Ненсі стала прислухатись. — Ще спить, Іванихо? — Та вже встала. Чого б то Ярина так довго спала? Та ж ви її надворі стріли. — Та не Ярина, а та друга... Ви ж знаєте. Ось принесла для неї грудку масла, тільки що збила. — Та нащо ви турбуєтесь? Вже чимсь нагодую! — О, що вже у вас буває! Ви серед нас най- бідніші. Ну, вже побіжу, бо триклятий Халупа скоро по хатах ходитиме, лінивих підганяти. Та ось ще від Насті пару яєць їй на сніданок. Бо то тільки й слави, що Америка та багатство, а Яків мій казав, що воно таке худе, як палиця, хто його знає, чим воно там годувалось. Ненсі встала й вийшла до тітки в кухню. Та по ралась біля печі, і Ненсі було дуже дивно, що в такий гарячий день тут палять піч. — А так, доню, а де ж будемо їсти варити собі та й худобі? Правда, іноді варимо надворі, на камін цях, але тільки в дуже велику спеку, бо важко ввесь час в хату по те та по це бігати. Сьогодні так гаряче не буде, на траві роси нема, і калина не хилиться. Що тобі їсти зварити? — Що дасте, тіточко, можна знов того хліба й молока, якщо є... — обережно додала Ненсі, зна ючи ще від мами, а тепер із підслуханої розмови, що на Вкраїні люди живуть бідно. — Ось тобі моя кума Яковиха принесла яєць і свіжого масла, будеш їсти? — Буду, тіточко, тільки щоб і ви зі мною. А де Ярина? — Пішла в колгосп на працю, в корівнику вона, то треба раніше йти, ніж усім, корів доїти. Казала — на обід прийде. — Ярина доїть корови?! — здивувалась Нен сі. —■ А ви ж писали, що вона кінчає десятилітку і перша учениця в школі, що дуже добре співає, тан цює і грає на сцені... Чому вона не пішла вчитися на артистку? У вас же навчання безкоштовне! -—- Хоч і безкоштовне, але розплата буває до рога. Хай як Ярина прийде, вона тобі краще по яснить, ніж я. В цей час хтось несміливо постукав у двері. Слідом за тим двері трошки прочинились, і видно було, що якась жінка підштовхувала до хати дівчинку років може десяти, а дівча опиралось і соромилось зайти. -— Добрий день вам, це я прийшла зі своєю Танею, вона у мене по-англійськи вміє, то я хотіла, щоб вона з вашою баришнею-американкою погово НАШЕ ЖИТТЯ — ЛЮТИЙ, 1963 31 Оповідання
Page load link
Go to Top