Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
я — не поступлюся! І з к о ж н о ї миті своєї, з к о ж ного почуття й думки своєї зроблю свій портрет, тобто, портрет цілого світу: хай знає цей світ, що душив, гнув мене, що я вижив, зберігся, доніс до людей усе, що хотів. А що хотів донести? Що лю ди мають ж ит и, як янголи: з любов’ю одне до од ного, з почуттям, що всі люди — брати, рівні, чес ні, богоподібні, всесильні, незламні, кришталеві. Світ — це таночок усіх людей, що взялися за руки, і чуються братами, просвітлими душами, що ширя ють м е ж и небом і землею — як степові ж айворон ки, співом славляючи сонце і дощ, і сніг, і бурю, і річ ку і дерева і птаство і метеликів і тигрів і бедри- ків (сонечка!) і вовків. Бо все — ж и в е і хоче ж ит и. Т о ж хай ж и в е усе, що росте, цвіте, пасеться, роз риває зубами, кігтями. А ми, брати — люди, по серед квітів, птаства, і звірини, і дерев. Усе, що ми зробимо доброго, піднесе небо ще вище, від нашої добрості хмари стануть біліші, а небо — голубіше, а сонце — ясніше. Пишу оце до тебе, а водночас слухаю ’’Реквієм" Моцарта — д у ж е люблю його! Це — на рівні могут нього, мужнього Бетговена. Хоч узагалі не надто полюбляю солодку музику багатьох інших творів Моцарта. і Бетговен перевернув мені душу — за час того прослухування (це було десь 4-6 місяців, бо концер ти філармонічні не кож ного ж дня!). Як я шкоду вав, що через бідність моїх батьків не м о ж на про сити їх, аби купили мені скрипку чи фортепіано. Яке там фортепіано, коли мама чи не щомісяця су шила собі голову: і до кого б піти позичити кілька карбованців, аби протягнути до зарплатні тато вої, якої ніяк не вистачало. Як тільки міг, я допомагав батькам — під час канікул "відпочивав” на залізниці, де міняв шпали, рейки, бив "костилі”, вантажив рінь (щебінь). На роблявся — мало не падав. А проте 400-500 карб, старими грішми до татових 600-700 щось і в а ж и ло, все якась допомога. І от: був 9 клас і мені подобалася д у ж е одна дівчинка. І здавалось тоді, що це ж и в и й янгол, і я радів, що бачу янгола поруч себе — і хотів бути схож и й до нього (так у 5 класі мені за янгола був хлопчик, якого я д у ж е любив). І я захотів бути гід ним цього янгола, тобто, вести таке ж янголь ське жит т я. І я став більше читати. І якось я на трапив на Франка, його поему "Мойсей". Це пре красна поема. Як і вся історія з Мойсеєм — пре красна. Довго-довго народ Мойсея ж и в у єгипет ській неволі. А він, син заможного, здається бать ка, купався в молоці при дорозі фараона. А перед ним ходили в рабстві його брати по крові — раби- євреї. Життя розпанькало Мойсея, але не вбило совісті й честі, і коли йому виповнилося 40 років — він підняв свій народ, щоб вийти з неволі, і збагнув своє гидке минуле, коли його вчили гнути своїх братів, а він вчився, а він вчився, віривши, що все так і є, як вчать. Не на теє ти вчився у єгипетській школі щоб навчився, кайдани кувать нашій честі та волі. І Мойсей виводить свій народ із неволі — через пус телю, через голод, муку, безводдя й безхліб’я. Ба гато хто став ремствувати: в Єгипті у них були глечики з м ’ясом, а тут на волі, — пропадай із голо ду! Мойсей знав, що це покидьки, мотлох його на роду. Бо свиня, яку годують на сало і м ’ясо, т е ж має що їсти. А людина не свиня. Воля — найвище у світі, чого потребує людина. І Мойсей жорст око карав слинтяїв, що т ужили за рабськими глечика ми. Довго він водив свій народ, але ось появилася попереду та земля, куди Мойсей провадив свій люд. У ж е — рукою досягти м ож на, але сили не стало у Мойсея — він помирає на порозі нової землі, обіця ної чи то Богом чи то волею народу. і після прочитання цієї поеми я забув свою гео- лого-розвідку, а став літератором. Правда, став ши літератором за фахом, не забув і геолого-роз- відки (ось у ж е 8-й рік блукаю по землі). Але — не нарікаю на долю. Навпаки — мені добре, бо в мене хороше на душі. А хороше від того, що нічого злого за свої 40 літ не робив, допомагав людям у біді. ... сину, я д у ж е хочу, аби Ти виріс чесним, му дрим чоловіком. Бо людина буває тільки така. Інша проживе, проскніє, прож ере не з одного єгипет- сього горщика — поки й ґеґне. А чи була вона люди на? Чи було в неї жит т я? Чи залишила вона по собі слід? Пригадую одного старого дідуся. Сам голод ний, він, піймавши хворого голуб’ятка, ще ж о в т о дзьобого (була хвора н іж к а ) — годував його зі своїх уст хлібом, напував водою. Те голуб’я стрибало за ним, як за батьком. І що? Видужало голуб’я, підро сло, набралося сили. Не знаю, дякувало в ж е чи ні (не в тому річ), а коли дякувало — то як. Але в моїй пам’яті — поки й ж ит им у буде той дідусь н у ж д е н ний, якому голуби сідали на плечі, рамена, долоні, голову (дідусь у ж е помер). І від того, що це було, що це бачив я і бачили інші люди — світ став кра щий. Бо й мені й іншим захотілося й собі — ж и т и так, аби голуби сідали на плечі. листа публікується вперше підготував Д. Стус Передрук з журналу "Зустрічі” Варшава РІК 1989 — РІК УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ ’’НАШЕ ЖИТТЯ”, ВЕРЕСЕНЬ 1989 15
Page load link
Go to Top