Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40-41
42-43
44
Ніна Михалевич Субота Етюд, відзначений на X. Літ. Конкурсі СФУЖО „Найменше люблю суботу". —- Христиночко — треба вста вати. Мусимо з’їздити з тобою ку пити харчі, а то ти ж знаєш — вже все скінчилось. Вставай, доню! — Тату, ми скоро вернемось — це ж тут недалеко. У нас одне манісіньке авто — німчук, ,,Фолксваґен“ червонень кий — ми його звемо ,,Жучок“. Головний його господар — най молодша дочка. Всі п’ять днів у тижні вона їздить ним до універ ситету. Ну, а вже в суботу я до зволяю собі експлуатнути і „Жу чка а головне, і це дуже прикро, вільний час моєї доні — вона бо у нас і шофер лиш один -— щоб з’їздити „лиш по харчі". Отож і виїздимо ранком, щоб вчасно вер нутись, встигнути обід зробити, та і роботи ж у хаті ніколи не пе реробиш. Поїхали... — Христинко, почекай, я ж за була — нам треба до нашої ков басні заїхати. Вже нема в хаті ні шматочка. — Добре, мамо. Це не дуже то й близький світ. І від хати, і від харчів далеченько. Але поїхали. Ще заїхали, набрали на 1 дол. бензини — капосні сту денти, чи просто хлопці для заба ви, трапляється виціджують до своїх авт бензину — якось так на ловчились... — Ах, Христю, а ще треба бу ло б мені заїхати на пошту •— ме ні ж треба марки для розсилки журналу і повідомлень... Набрали бензину. Заїхали і на пошту. Тут 20 хвилин, там чверть години, хоч вся країна і летить ку дись вічно в поспіху — ах, знаєте, у нас такі темпи... але, ніврочку всюди доводиться чекати. Ну, ні чого. Чимчикуємо далі — вже та ки по українську ковбасу. А там же і європейський хліб, і соняш никова олія, і гречка, і сушені гри- бочки-боровички — Богу дякува ти хоч все в одній крамниці на шого таки чоловіка. Кирпатий но сик за кермою — ще тримається догори, бадьоро. І погляд з-під пухнатих брів ще не мече іскри і не прихмарений сумом — ясний, радісний! — О, Христю, була б забула, а ти знаєш — в нашій крамниці у- країнського народнього мистецтва отримали оце недавно нову плас тинку наших бандуристів — тре ба запитати, а то ж розкуплять. А може і книги є нові. Заїдемо? — Ну правда ж. Вже, як ми тут. І я ж хочу Багряного останню річ — „Людина біжить над прірвою" — купити. Кажуть це дуже силь на річ. — Як раз була і пластин ка з „Конотопом" Гр. Китастого і книги були ті, що ми потребували. Ну, ось нарешті ж і ковбасня рядом. Але вже і полуднє підкра лось (час, кажуть, летить і на по- водочку не втримаєш його, щоб темпо хоч трохи втихомирити). А от, у цій крамниці, покупці за но- Із виставки Галини Мазепи в Ню Йорку, влаштованої заходам и М узею Нар. Творчости СУА й Українського Інституту Америки: Влаштуванням виставки займались п-ні Ольга Соневицька, член Музейного Комітету, і мистець Святослав Г ординський. U N W LA F o lk A rt M useum an d th e U k ra in ia n A m erican In stitu te arranged, a n e x h ib it of p ain tin g s of H aly n a M azepa in N ew Y o rk C ity НАШЕ ЖИТТЯ — КВІТЕНЬ, 1970
Page load link
Go to Top