Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40-41
42-43
44
Петро Кізко ї ж а к 1 т іс т е ч к а Коли Петрик і його сестричка Оксанка прийшли зі школи, на столі уже стояв смачний обід. Пахла грибкова юшка і красува лися в мисці білі вареники. ■— Як вам поводилося в школі? — радісно запитала мама. — Добре — поспішив відпові сти Петрик. — Учителька казала, що ми найкраще вчимося, — додала Оксанка. — То й добре. Зате дістанете від мене добру закуску: яблукові тістечка, — задоволено прока зала мама. Але на її здивування діти ра зом відмовилися: -— Ми тістечок тепер не хоче мо. Нам юшки і вареників до сить! — Нащо ж я їх пекла? —- за турбувалася мати. Братік і се стричка переглянулись. Вони на че наперед про щось змовились. Петрик відповів за себе і за Оксанку: — Ми по обіді підемо в ліс погуляти, то й візьмемо з собою тістечка. Там з’їмо, добре? — Ну, добре. Як хочете, то хай так і буде. Я вам їх ось у серветку покладу. Раді та веселі Петрик і Оксанка побігли до лісу. Там була гарна галявина, багато квітів і метели ків. Братік і сестричка поклали тістечка в серветці на землю, а самі почали бавитися. Швидко минає час, сонце вже покинуло галявину й почало хо ватися за дерева. Аж тепер діти пригадали про свої тістечка, бо вже їсти захотілося після веселої забави. Петрик першим прибіг до місця де покладені були тістечка й вигукнув здивовано: — Оксанко! Наших тістечок нема! Ні тістечок, ні серветки! Глянула Оксанка й долонями сплеснула: -—- Оце справжнє диво! Кинулися діти шукати своїх тістечок. Сюди й туди, під кущі заглядають. Може вони забули, де тістечка поклали? Аж гульк: очам своїм не вірять! — Дивись Оксанко! На нашій серветці їжак сидить і тістечка їсть! Оксанка подивилась й аж нав колішки присіла, витягши з дива шию. — О, справді їжак! Діти наблизились до їжака, хо тіли його торкнути рукою, а він наїжив свої голки, та: — хрю- хрю. Та й далі хрупає тістечка з яблуками. Братік і сестричка весело роз сміялися: МАНДРІВКА У Ню Йорку, вір хоч ні — Ми мандруєм на слоні! Слон високий, наче дім, Нас аж п’ятеро на нім! Йде із нами провідник, До якого слон привик. — Диви який злодюга! їсть наші тістечка, затяг їх із сер веткою в кущі, а ще й на нас злиться! Сміху й потіхи з тієї їжачиної пригоди було стільки, що Петрик і Оксанка простили все їжачкові. Дочекали заки він упорався з обома тістечками, взяли серветку і пустили їжака в ліс, а самі за хоплені та надміру веселі з небу валої пригоди, побігли додому. А коли їх мати запитала: — А як смакували тістечка? -— Еге ж, смакували... з усміш кою відповіли братік і сестричка. — Тільки не нам, а їжакові! І діти розповіли свою пригоду мамі. Вона довго сміялася, а Пе трик і Оксанка ще й дотепер зга дують маленького колючого лі сового злодія. А самі — хай кожен зна! — Не сідайте на слова: Може слон піти й піти, Сто річок перебрести І усіх вас завезти... Аж у Африку! Леонід Полтава НАШЕ ЖИТТЯ — КВІТЕНЬ, 1970 15
Page load link
Go to Top