Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
руці перед очима кожного, кому надіслано гроші, бланк написаний тим, хто їх послав і обертав па пірця саме тим боком, де написане ім'я й прізвище та його адреса. Отже в’язень міг прочитати й пі знати руку близької людини. І яка ж то була радість для кожно го з нас! СЛІДСТВО День у в’язниці проходив моно тонно, а вночі одноманітність по рушувалась — одних забирали на допит, інших приводили з допитів. Приводили нових в’язнів, ми роз мовляли, перестукувались із інши ми камерами і в цей спосіб дізна вались про різні новини з-поза ґрат. Аж дивно, до чого швидко в тюрмі розходяться відомості про все, що діється не тільки в тюрмі а й поза нею. Як правило вперше на допит ве зуть не раніш, як через 2— 3 міся ці сидіння в тюрмі, коли людина вже вспіє виснажитись (від тю ремного режиму), коли нерви у всякого вже добре вимотались, дивлячись, в якому стані поверта ються з допитів інші товариші по камері, що мають уже більший тюремний ,,стаж“. На третьому місяці сидіння й мене повезли на допит. Я вже знала, що чоловіків усіх катують, а жінок тільки де яких. Який критерій — кого кату вати, кого ні -— невідомо. Тому кожен може сподіватися, що його не мине ця доля. Привозять на допит до НКВД серед ночі і сажають у спеціяль- ну вузеньку кабіну, де сісти долі чи лягти долі знесиленій людині неможливо, а стояти не дозволяє дозорець, що проходжується в ко- ритарі між двома рядами тих ка бін і заглядає у вовчки. В’язень мусить сидіти, притулившись до вузенької дощечки в дуже незруч ній напруженій позі, від чого д у же швидко починає нити все тіло. Не дивлячись на таке становище й вигляд, в’язні в суміжних кабі нах пошепки перемовлялись між собою, хоч дозорець, якщо по мічає, то загрожує й огидно лає. В кабінах можуть тримати годи нами, часами навіть отак потри мають 5— б годин, і зовсім не до питуючи, відвозять назад до в’яз ниці. На допиті в’язневі кажуть, по якому пунктові і якої статті його обвинувачують, але конкретно за що його посадили у тюрму, що він зробив злочинного, йому не кажуть, це він сам мусить вига дати на себе. Кожному в’язневі слідчий (по всіх НКВД цілого СССР!) каже: — Признавайтесь у ваших кон- треволюційних вчинках! Коли в’язень ні в чому не при знається, починають змушувати до того. Арсенал способів при мусу величезний, про них уже не мало написано у вільній пресі. Найлегший тиск — це обіцянка, що в’язень признанням полегшить свою долю. Просто дивно, як ба гато є людей, що дають себе пій мати на цю немудру хитрість і „признаються" в різних злочинах, яких ніколи не робили. Звичайно після цього їх однаково запро торюють у концтабори. Часто на засланні ми згадували слідство і не могли зрозуміти нащо то все робиться? Я і багато моїх това ришів із заслання ні в чому не ,,признались“ на слідстві, а бага то признавались, проте всі опини лись однаково із терміном на 8 або 10 років на засланні! Бо незалежно від слідства всіх заочно однаково засуджувала ,,тройка особого совєшанія НКВД“ в Москві. Нащо треба б у ло ще з в’язня витягати ще при знання? ЕТАП Через пів року ув’язнення мене викликали з камери „с вєщамі“. Я знала, що ця формула визначає заслання, бо тоді на волю нікого не випускали. За весь час, що я там була, з нашої камери випусти ли тільки одну жінку (артистку польського театру), що обреха- ла кількох своїх колег по роботі і була надовго ув’язнена. Сексотів часто саджають, щоб шпигували й у в’язниці і щоб замести сліди на волі. Це про неї ми пізніше до відалися. З речами мене одвели до етап ної камери, себто куди збирають в’язнів, що мають вже вирок і при значені до одного етапу. Через дві доби нас зібрали до кімнати, р оз городженої сітками (це була кім- та, де за царських часів давали в’язням побачення з родичами че рез ґрати, там і я ще 1909 р. б у ла на побаченні з арештованим родичем). Тепер по одному боці зібрали чоловіків-в’язнів, а по дру гому нас, жінок. До одного етапу було нас душ 300. Тут ми всі стали свідками сце ни, що у всіх викликала сміх, не зважаючи на зовсім невідповідний до сміху настрій. Справді це було несподівано й кумедно. Всі ми, жінки, не знали до того часу, як нас засудили і куди повезуть. А тут начальник тюрми, зібравши нас, оголосив, що за постановою трійки НКВД в Москві від такого то числа нижче йменованих осіб (список на 130 осіб) висилають на зазначені терміни у концта бір. Далі йшов список, де проти кожного прізвища стояло визна чення 8 років ( таких було лише 8 душ) або 10 років — це всі ін ші. Тут то й сталась та несподіва на подія. Одна з в’язнів (моя д о бра знайома), маленька жіночка, підскочила до начальника (висо кого, сильного, озброєного ре вольвером) і закричала на нього: — Куди ви нас висилаєте? Той каже: — Це я не можу вам сказати. Тоді вона стиснула кулачки своїх тендітних рученят і як за кричить на нього: — Як то так, засилаєте ні защо, ні про що лю дей на 10 років і навіть не ска жете куди та що це мені таке б у де? Начальство, що певне чекало від жіноцтва під час читання ви року плачу, може істерики, ніяк не сподівалося такої реакції (ж о дної сльози не було ні на одному обличчі!), а оця маленька жінка ще й із тими мініятюрними п’ясту- ками на нього наскакує. Від не сподіванки він розгубився і поспі шив вийти з кімнати. Тоді ми та ки довідались, куди нас везти муть. Нам це сказали чоловіки-в’я- зні, що вже якось розвідали назву концтабору. Я навіть повеселіла, що везти муть на північ, а не в Караганду, куди здебільшого висилали в тому часі, як ми чули, сидячи в тюрмі. Що зашлють, то кожна з нас зна ла, але неоднакові були місця за слання. Караганди я боялась, бо була певна, що з моїм хворим сер цем там не виживу через саму спе ку, а на півночі ще є шанс вижити, думала я. Взагалі після довгого НАШЕ ЖИТТЯ — ЖОВТЕНЬ, 1971 31
Page load link
Go to Top