Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
дугою, не подумала поміняти своєї під солом’яними, а нині вже й черепичними та залізними дахами Болотні на Лондон, Нью-Йорк чи Париж. Про Київ уже й не йдеться — до нього перебратися категорично відмовилась. І то добре вчинила, бо в гамірному мільйонноголосому місті задихнулася б фізично й морально. А так від Болотні виявився й Париж не зовсім уже далеким — прийняв і привітав її роботи ще 1937 року. І пізніше їх не цурався й гостинно відчиняв для них виставкові залі. Ходять чутки, що і Пабло Пікассо як побачив їх, сказав: ”Я схиляюся перед цим дивом — мистецтвом геніяльної українки” і зарахував авторку тих дивних панно до пантеону два надцяти найзнаменитіших художників світу всіх часів і народів. Так це було чи ні — не так уже й важливо. Незаперечна істина: Марія Приймаченко — виняткового польоту фантазії майстриня витоками свого мистецтва з настінних розписів, вишивок на жіночих і чоловічних сорочках, рушниках, рослинних і геометричних орна ментів на килимах, різьблених тарілках, скриньках, гон чарному й керамічному посуді, із вибагливих візерун- ків-символів на писанках, з народного лубка, з усього того, що підносило душу селянина, спраглого на красу. І не менше вона з народних пісень, леґенд, переказів, козацького героїко-трагічного епосу. І хоча вона корін ням звідти, в творчості завжди винятково ориґінальна, часто несподівана, не передбачувана, загадкова і яскра во національна. Геніяльна дитина у 85 літ. Без сприйнят тя світу дитинними очима вона була б просто не мисли ма. А власне, всі талановиті представники наївного ми стецтва — великі діти. Бо ж лише дітям властиво без посередньо сприймати світ, дивуватися йому щомиті й свої прозріння реалізувати у своїй творчості. Дивовижна здатність! Нею болотнянська художниця винагороджена винятково й невичерпно — на роки, десятиліття! І, мабуть, знову ж таки доречна народна мудрість: не прийшло б щастя, так нещастя допомогло. Бо коли Бог у людини щось дороге одбирає. він чимось її і обдаровує — і щедро. І Марія Приймаченко — яскрава ілюстрація до сказаного. Доля позбиткувалася над нею з найранішого дитинства, коли почала себе пам’ятати й змусила дівчинку відчути всю безмір страждання. А дитяче серце раниме і... беззахисне. Але ця ж жорстока доля подарувала їй геніяльну фатазію, яка рятувала її від фізичних мук. Ось як розігралася трагедія за спогадами самої Марії Приймаченко: ’’Баба Харитина пішла на Благовіщення. У нас по дорозі такі великі калюжі, вибоїни. Я наробила з землі вальків і кидала їх у калюжу. Хустину випрала, повісила на бабиних воротях. Хазяїную, матір виглядаю. А тут іде баба. Та як закричить, що я на її ворота свою хустину накинула: 'А куди ти? А що ти?’ Я ще знаю, що на піч лізла. А потім уся злякалась, тремчу. Очі стулю, ніби ховаюсь. Боюсь. А серед ночі: 'Ой таточку, ой матінко, ой страшно!’ Все болить: голова, ноги... Три доби кричала. Потім баби кажуть: ’Везіть її в Сукачі, може, переляк’. А в матері близнята були... Уночі запріг батько коня в підводу та й до баби Киндорихи. ...Так я на ногу і залишилась скаліченою. В Петрівку батько ставив стодолу, а я ще лежу, на ногу не можу ступити. І все більше сиділа, вишивала...” Керамічна ваза. Ceramic Vase. Що ж спостигло вразливе дівчатко? Пристріт? Пере ляк? Параліч? А може, то був менінґіт? Руки згодом дівчинці трохи відпустило, а ліву ногу, зігнуту дугою, перед війною в Києві вирівняли, однак болю не поменшало і віри в повноцінність життя не додалося. Раннє каліцтво приголомшило й пригнітило мале дівча, воно намагалося якнайменше появлятися людям на очі, а передусім дітям, котрі особливо дошкуляли жалькими словами, насміхались з його неоковирної ходи. І Марійка знайшла собі заняття по змозі й по душі — пасла гусей на березі. І так їй було там привільно! Почувалася справжньою володаркою земного й небес ного світу. І які тільки видива малювала її уява! І сприй мала їх за справжні! ”Я моря любила, воду любила, ходжу беріжком по болоті — там жабка стрибає, там рибка плаває, я гусей пасу, — згадує вона. — Чую: ’чирк’ — то крокодил чирикає під сороку. Дивлюсь — верба нахилилась, на вербі — крокодил. А біля крокодила — мавпочка, жінка його. Він — у нірку, а вона — на вербі. Ось так, коли за звіра заміж підеш: у нього своє, а в тебе своє. Верба нахилилась до річки, залізу й гойдаюсь. Гой даюсь на вербі, а вода біжить до моря. Я співаю собі на болоті. Не боялась я гадюк, ходила в постолах — шили в нас і з лози...” Ось що їй Бог дав, відібравши нормальну ходу, — подарував виняткової сили політну фантазію, явив нам з італійського середньовіччя Джотто-пастушка, котра, як і той, виростає у великого національного художника. Там, на березі, поблизу рідного обійстя, визрівав поклик Маріїної душі. Невдовзі було знайдено і вихлюп буйній уяві — гострою ломачкою почала малювати по мокрій землі й піску свої видива. Далі? ’’Якось біля хати, — згадує мисткиня, — на заквітчаному лузі пасла я гусей. На піску малювала всякі квіти, побачені мною. А потім помітила синюватий глей. Набрала його в пелену і розмалювала нашу хату...”. Прибігли сусіди, угледіли ту красу на стінах — й ’НАШЕ ЖИТТЯ”, КВІТЕНЬ 1997 5
Page load link
Go to Top