Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
Марія Приймаченко. Maria Prymachenko. МИКОЛА КАГАРЛИЦЬКИЙ "ОДНІЄЮ ДОРОГОЮ ЙДУ — ТА Й УСЕ...” (У світі фантазій-магій Марії Приймаченко) Автобус від Спілки художників України мчав нас до Болотні Іванківського району, що на Київщині. Того дня, 14 січня 1994 року, група діячів мистецтва зібралася відзначити 85-річний ювілей Марії Приймаченко. Приїха ли в село, а на подвір’ї ювілярки самодіяльні артисти в національних строях із Іванкова вже виспівують при танцьовуючи ’’Цвіте, цвіте черемшина”, інших жартівли вих пісень. На просторій веранді розставлені столи з наїдками й напитками для гостей: підходьте без запро шення, випийте чарчину за здоров’я господині й закусіть. Про по-селянському щедрий стіл, як на наші нинішні вбогі статки в незалежній і, на жаль, ой як залежній, у багатій і на горе знедоленій, за три роки самостійного життя пограбованій акулами комунізму, озлиденілій Україні, подбали син Федір і ласкава, привітна невістка Катерина. Невеличка, але голосиста ватага колядників із Києва на чолі з Олександром Фисуном просто біля ліжка, на якому вмостилася Марія Приймаченко, дотепно розігра ла їй присвячений вертеп, а на зміну вийшли іванківські колядники й заспівали ’’Добрий вечір тобі, пане-госпо- дарю”, ’’Нова радість стала” (художниця ж народилася, осяяна зорею Ісуса Христа, Різдва Христового). Запнена у квітчасту хустину з білими китицями по краях, господиня дивилася на гостей ясними, широко розкритими очима і вдячно наслухала божествених спі вів. А тим часом біля порога вишикувалася черга гостей — кожному ж хотілося лишити на спомин улюбленій художниці частку свого серця і вдячности. Я привітав, скажімо, її книжкою ’’Оксана Петрусенко”, платівкою із записами голосів Михайла Донця і Олександри Ропської. Запитую, чи слухала до війни в Київській опері Оксану Петрусенко і Михайла Донця в ’’Запорожці за Дунаєм” чи "Наталці Полтавці”? — ”А якже, чула в ’’Запорожці” 1936 року обох. Дуже гарно співали наша Оксана Одар- ку, а Донець — Карася. Чудова опера, чудові виконавці, прекрасні декорації”. Я не затримуюсь довго біля ювілярки, бо люду- люду до неї стоїть! Отож відійшов у куточок і спостерігав за маляркою, постарілою вже, короткозорою, слабо силою, але напрочуд жвавою і гарною з виду бабусею. Всіх знайомих упізнає — і художників Георгія Якутовича, Василя Перевальського, Володимира Прядку, Дмитра Пронича і своїх давніх друзів — мистецтвознавців Гри горія Местечкіна, Ніну Велігоцьку, які багато зробили для пропаганди її творчости в повоєнні роки. Вшанував майстриню і відомий літературознавець, на той час ві- цепрезидент з питань культури і гуманітарних наук Ми кола Жулинський. І знаєте, саме відчуття, що ти в цей день біля Марії Приймаченко, на її подвір’ї, в хаті — храмі духовности, хвилююче й піднесено позначалося на самопочутті всіх, хто прибув сюди. Кожному дарункові Марія Оксентівна по-дитячому щиросердно й простодушно раділа, кожному знайомому щось ласкаве говорила, привітно всміхалась, здається, ’НАШЕ ЖИТТЯ”, КВІТЕНЬ 1997 З
Page load link
Go to Top