Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
УКРАЇНСЬКІ НАРОДНІ ДЕКОРАТИВНІ ЛЮБОВ АБРАМЮК-ВОЛИНЕЦЬ РУШНИКИ В МИСТЕЦТВІ ТА В ОБРЯДАХ. "Хата в селі без рушника — не хата", каже україн ське прислів’я. І справді, в минулому ледве чи знайшлася хата на Україні без тканин та вишиваних рушників, або дівчина, яка б не мала хоч кілька надцять рушників власної роботи, складених у скрині. Ткані та вишивані рушники — це одна з найбільш розповсюджених форм українського народнього мистецтва на цілій території України, як теж одна з важливіших, з мистецького й обрядового поглядів. Ткацтво на Україні було вже відоме в добі неоліту, в часах Трипільської культури. Ткацьке ремесло та вишивкарство розвивалося на Україні століттями, удосконалювало свої вироби, устійнювало форми, творило стилі, мотиви, засвою вало своєрідну характеристику. Таємниці ткацької та вишивкарської техніки, тисячі орнаментів закарбо ваних у пам’ять жіноцтва даного племени чи племен передавалося з роду в рід аж до наших днів. Коли науковці в 19 столітті почали інтенсивно вивчати народню творчість, побачили, як мало збереглося стародавніх народніх декоративних тканин. І тільки з огляду на те, що народній орнамент поволі змінявся, бо міцно тримався традиційних зразків та мотивів створених у давнину, можна відтворити, хоч не повну, та все ж таки цікаву історію однієї форми народнього мистецтва, а саме рушників та їхню ролю в народніх обрядах. Мистецтво на Україні як у Трипільській добі, так і в часах стародавніх слов’ян було сильно пов’язане з віруванням та обрядами. Цей зв’язок дійшов і до наших днів уже як не цілком зрозуміла традиція, якої народ більш чи менш придержувався. Первісна людина здана цілковито на примхи природи, почала вірити в злі і добрі сили природи, в злих і добрих духів. Для власної охорони, як теж і для заворожування, народ створив собі амулети, талісмани в скульптурних, різьблених та й вишиваних чи тканих формах. Стародавні декоративні мотиви, які знаходимо в українськім народнім мистецтві і які дійшли до наших днів, це мотиви повні магічної символіки, значення яких нам з трудом дається сьогодні відгадати. Рушники, ткані чи вишивані зі своєрідним орна ментом чи навіть лиш з червоними смужками, в поганських часах народ уважав священною річчю, талісманом, який охороняв їх, як теж заворожував для них добру долю, добрих духів. Чому саме такий талісман створився в рушниковій формі — невідомо. Можна лиш здогадуватися, що, будучи хліборобами та присвячуючи велику увагу хлібним плодам землі, як жито та пшениця, звернули вони увагу теж і на інші рослини — льон та коноплі, з яких пряли нитки, ткали полотна та робили з цього одяг. Мабуть, із цієї причини народ присвячував таку велику увагу рушникам, міцно придержувався їхньої функції в усіх обрядах. І хоч первісна роля рушника як талісману та магічного знаряддя забулася, народ не тільки що не перестав ставитися до рушників з побожністю, але навіть впровадив їх та пристосував до християн ських звичаїв. Рушники ткали з найкращих льняних ниток та орнаментували тканим чи вишиваним способом. Наведені орнаменти були в більшості геометричні, рослинні, згеометризовані рослини та тварини. Роз- положення взору, мотиви, як теж і кольори різнилися на рушниках залежно від того, з якої частини України. Не зважаючи на великі можливості щодо пристосування взору на рушниках, вишивальниці і ткачі дуже строго притримувалися встановлених звичаєвим правилом законів. Кольори взорів на рушниках центральних земель України переважно червоні з малою домішкою синіх, а згодом чорних. На Східньому Поділлі та Закарпатті до червоного додавали ще чорний та жовтий, а на Західній Україні крім попередніх трьох кольорів додавали ще й інші. Слід підкреслити, що колір взорів на рушниках теж важлива частина магії. Народ любив яскраві кольори, головно червоний, жовтий та зелений і вірив, що це є ще один засіб, який сприяє розвиткові природи та зростові рослинности. Червоне — це життєдайність, жовте — доспілість плоду, зелене — буйність природи. Первісні рушники, які ще не мали скомплікованого взору лиш червоні смуги, були теж магічним знаряддям завдяки червоній барві. Розміром рушники були переважно 3-до 4-ьох метрів довгі та 40-50 цм широкі. їх поділяють на різні групи залежно від обрядового призначення. Дві головні групи рушників — це ’’кілкові” та "плечеві”. Кілкові рушники вішали по хатах на кілок прибитий в стіну. В давніх часах кілкові рушники були амулетами, які хоронили хату від злих духів. Згодом коли первісне значіння забулося, народ почав уважати це за прикрасу житла. Плечові рушники призначені для ношення через плече. Головно під час весілля носять їх свати та дружби. Були теж рушники призначені для ікон у хатах, як теж ікон у церквах. Орнамент на рушниках укладали теж залежно від їхнього призначення. Плечові рушники мали взір тільки на двох кінцях. Кілкові були прикрашені на цілу довжину, або мали головні взори на кінцях, а краї в довжину були обведені вузеньким взором, так званою "крайкою”. Взори на рушниках ткані або вишивані. Ткані рушники мали свою специфічну техніку. Спочатку ткали двобічним способом, а згодом перейшли на однобічний перебір. Вишивані рушники послугову валися великою кількістю "рушникових швів”. В одному музеї начислили понад 120 "рушникових стібів”. Більш відомі з них це коса і пряма гладь, ланцюжок, качалочки, вівсюги, кривульки, хрестики, суцільна гладь і багато інших. Одна з теорій, чому виникло так багато рушникових стібів, така: народні НАШЕ ЖИТТЯ, БЕРЕЗЕНЬ 1976 5
Page load link
Go to Top