Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
поверху Емпайр Білдіїнґ ніхто кинутися вниз не може. —- Чому? — Бе цей будинок тільки стодва поверхи має. —- Які мудрагелі! Нічого розумнішого' вигадати ке могли? Бідна жінка ©же й так в дорозі аіваріно пережила, то ви ще досолили! — сердилась Оля. -—- Чи маю тобі говорити, — звернулась вона до мене, — що свого часу і я від свого найдорож чого таку самісіньку телеграму одержала. Тільки на мене це не подіяло, бо' я його добре знаю. Ну, за1 такі речі ми .вас провчимо: підемо втрьох до кіш самії, тільки дівчата, а ви собі робіть, що хочете. — А нам тільки цього й треба! — підскочив Андрій. Проте, як тільки ми зайшли в кінотеатр, десь узялися там і наші хлопці, і решта вечора пройшла міиірно і весело. Наступний день був ніаш останній, і в інього ми вирішили упхати якнайбільше. Але не так сталося, як гадалося. Зранку поїхали ми на Острів Свободи;, де стоїть знана в цілому світі статуя — найкращі в світі ворота до1 волі. Десять літ тому стояли; ми на покладі корабля, занепокоєно поглядаючи) наї цю сувору, владну постать, що відчиняла нам браму до ■нової батьківщини. Тепер ми підійшли1 до неї ближче, вже як свої, як добрі, знайомі. Не зважа ючи на відраджування Олі й Андрія, ми забажали вибратись на самий верх статуї. Оля лишилась внизу, а Андрій вирішив ділити всі труднощі з нами і — котрий вже раз — пустився в нелегку дорогу. Ми не знали, як то воно буде. Він знав. Але з по чуття товаїриськости пішов з нам.к1. Спочатку було легкої, бо до підніжжя нас під везли ліфтом. А далі вже треба було йти „нозями“, і нам смішно 'були дивитися на деяких американців, що були цим дуже заіскочені. Вони думали, що в Америці до всього1 можна під’їхати! Спочатку мандрівники бадьоро штурмували східці, а потім почали осідати й охлявати... Один по одному, вони завертали назад... В вузеньких закрутах східців було гаряче, задушно, хтось сердито' зауважив, що вже пора було б тут влаштувати систему охоло дження... 'Кількох людей швидше відпровадили вниз, бо вони поблідли і виглядати: так, ніби от-от з ними станеться біда... Нарешті, 154 ступні пройдено, і через корону Свободи ми дивимось на безкраї простори океану, на струнку лінію нюйоркськіих хм а роде рів... Дочка запевняла, що їй звідси і Ши каґо було' видно... На жаль, тепер вже не пускають людей аж у смолоскип. А може й не на: жаль, бо там ще гарячіше, моїже б я вже і не дійшла... В книзі відвідувачів мене привітало гасло „Слава Україні", записане незнаним мені Петром Д. із Клівленду. Стало приємно, ніби я в таку спеку напилась холодної джерельної водиці... Може хтось вважав би такий напис дрібницею, а от колись у Карльсбаді Микола Гоголь в книзі відвідувачів зазначив біля свого іміени, що він — українець, і тепер це для нас — цінний документ... Дякую, любий Петре Д. з Клівленду, що дав мені напитися погожої води! Зіійшли ми вниз, як варені. Я не могла собі уявити, щоб нас така мандрівка могла настільки на томити! Перспектива близької розлуки з друзями і повороту до монотонної, не з'а: фахом і вподобан ням .робленої праці, також знижувала настрій, і ко жен відчував, що вже не маїє снаги для дальших маїратоніів. —- Що ямби ми десь з’їли морозива'? — не сміливо запропоінувіала я. Мене всі одноголосно підтримали1, особливо моя доня і, звичайно, Андрій. Так ми до вечора вже тільки відпочивали в парку, їли морозиво1, слухали музику і умовлялись про наступну зустріч. От і кінець вакацій! Так наче їх і не було! Ба ні, були, та ще й які багаті! Кілька днів, сповнених біганини, метушні, видовищ, вражень і несподіва нок, на малювали в душі може і неповний, але яскраі- івкій і кольоритніий образ Ню Йорку. Це — типове модерне місто, з усіми його плюсами й мінусами. Тут поєдналися контрасти й протиріччя: елегантні розваги Брсдвею — і злиденні джунглі порторіїкан- ськкіх заробітчан; машинна точність бірж Волл Стріту — і розпанаханість Грінвічу; екзотика Сен- трал Парку — і задухіа Сьомої вулиці; „ дііпівсіькіі " стандарти української еліти (в справжнім розумінні цього слова) —- і спокійна ситість виселенців ,,ху торян “ — два полюси нашої еміграції: матеріальне збагачення — і — в дивній пропорції до нього — духове зубожіння... Ню Йорк, Ню Йорк! Скільки в тебе облич!!! Кінець ПУСТОТЛИВІ МАВПИ (Докінчення зі ст. 25) то я відпроваджу вас до міста, в тюрму! Мавпи копіювали старого чоло віка. Вони махали кулаками, швидко рухалися і кричали. Але все таки не віддавали капелюхів. Старий чоловік був уже на ме жі розпачу. Він зняв свого капе люха і почухав голову. Не знав, що робити. Мавпи знову скопіювали його — вони познімали капелюхи і по чали скербти свої голови. ‘Коли старий чоловік це побачив, у ньо го майнула думка. — A-а! Я знаю! Я знаю, що робити! Він, що мав сили, кинув капе люхом об землю і промовив: —■ Ну! Цього вже мені заба гато ! Як тільки мавпи побачили це, зробили те ж саме. Кожна з них намагалася кинути додолу капе люха, як мога сильніше. Старий чоловік не гаяві часу. Він хапливо зібрав капелюхи в кошики, уклав кошики з капелю хами на коромисло, звів на плечі й швиденько почвалав до міста. Опрацювала О. Литвин Чи ви вже подарували міській бібліотеці „Дух Полумя“ — твори Л. Україніки англійською мовою? 32 НАШЕ ЖИТТЯ — ЛИСТОПАД, 1965 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top