Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Євстахія Гойдиш Зарібкова праця матері (З а к ін ч е н н я ) Я к д у ж е п отр іб н о дитині м а т е р и н о ї п р и с у т н о с т е , уваги , р о з м о ви, теп л а — н ехай вам п о с л у ж и ть д ру ги й п ри кл ад . Ц е б у л о на о д н ом у літн ьом у таборі. С ер ед у ч а с ників т а б о р у б ул и р ізн о го віку й у сп о сіб л ен н я діти. Б іл ьш ість їх були весел і й р озб авл ен і, другі б ул и щ е неосм ілеиі. А ле серед них усіх м ою у в а гу п р и тягал а дівчинка, щ о тр и м а л ас ь зовсім о с то р о н ь други х. З -п ід ї ї тем них брів д ив и ли сь н ед овір ли во на світ сірі сумні очі. П ри ко ж н ій нагоді я сідала біля н еї, го во р и л а з нею , р о зп и т у в ал а, чи не б р а к у є їй чо- го н ебу д ь. А ле б агато я не м огла д овідатись від н еї. Р івн оч ас н о зо м ною б ул а на т аб о р і м оя дон ечка. Х оч б у л а в ід о крем лен а від мене, часто в п р и су тн о сті д р у ги х к л и кала м ене (щ о п р а в д а не ,,м ам ц ю “ , а „п ан і к о м е н д а н т к о " ). А ле я б а чила, щ о м оя п ри су тн ість д авал а їй ту радість і певність, щ о н ічо го зл о го з нею не станеться. А дівчинка, щ о п ро н еї б у д у г о в о рити, б ул а з м оєю д о н еч к о ю в одній кімнаті. Т ом у я й з в е р т а л ась до тих дітей, п ро хаю ч и , щ о б б ави ли сь із нею . — - Б ачите, во н а ч ом усь сум ує, — к а за л а я їм. Т аб ір п р и го то в л я в с я до з у с т р і чі батьків і ми п очал и роб и ти м а ленькі д ар у н о ч к и . Ц е бул и р о б іт ки з корали ків, аб о нам исто, на- силене на д о в гу нитку. П е р е д п оч атко м н а ш о ї заб ав и - праці, я ск а за л а дітям, щ о м у сять д у ж е у в а ж н о п рац ю вати, щ о б цей д а р у н о к б ув я к н а й к р а щ е з р о б л е ний. — Ви ж й ого п о д а р у є т е тим о собам , щ о їх н ай біл ьш е л ю б и те! Ясно, всі відповіли, щ о з р о б л я ть я к н а й к р а щ е . Р о б о т а п о ч а л ась н ад об ре. Д ів чи н ка сиділа м овчки, ї ї б рови стягн у ли ся щ е більш е, а очі зр о б и л и с ь темні. Н а р а з якб и я к а с ь щ ас л и в а дум ка, як бли скавка, ш и б н у л а їй ч е р е з г о л ову. Її п о гл яд спинився на м о їй блю зці. Д ів чи н ка щ о с ь ш у к а л а у думці, а вкінці зап и тал а, чи я л ю блю т а к у г о л у б у к р аск у , я к на м о їй блю зці. Я п ри так н у ла . Т оді в н е ї за с ял и очі й во н а н ерв ов о п оч ал а ш у к а т и і гр ом ади ти всі сині ко рали ки , щ о б ул и на столі. П обігла о крем о від дітей та й сі ла під д ер ево . Я не п ер е б и в а л а їй, бо бачила, щ о вон а б у л а д у ж е зай н ята. Б у л а рада, щ о вон а вкінці чим сь зац ікав и лась. К оли я п р о к и н у л а с ь д р у го го дня вр ан ці і відчинила двері до лазни чки , у к у т к у під м о їм и д в е рим а на ко ри д ор і сиділа м оя м ала п р и ят ел ь к а і н а н и зу в а л а ко ра л и ки на д о в гу н иточку. М ен е з в о р у ш и ла ї ї п о я в а , я підняла ї ї й п о в е ла до с в о єї кімнати. Д о вс тав ан н я щ е б у л о я к и х 20 хвилин. Я сп и тала, чи їй не х о ч е ть с я спати. — Ні, відповіла вона. Т оді я п овела ї ї в ла зн и ч ку , ми пом и ли сь разом , я за ч е с а л а ї ї во ло сся, зап л е л а кіски і с к азал а їй у б и р а т и с я в однострій. І та к зч асо м ми д у ж е п о д р у ж или. Я р о з к а з у в а л а їй багато, а вон а сл ухала. К оли вж е з б л и ж а в с я час п р и їз д у ї ї батьків, дів чинка с к азал а: — М оя м ам а не п ри їде , во н а не м ає часу, бо в неділю т а к о ж п р а ц ю є . —- А з ким ти є вд о м а? — З братом , але я не лю блю його, бо він м ене б ’є! Т оді я сп и тала: — А ти д у ж е хочеш , щ о б м ам а п р и їх а л а ? В она м овчала. А ле дівчинка ск азал а п равд у, бо ї ї мама дійсно не п р и їхала. Т іє ї неділі д івчинка п о С л у ж б і Б о ж ій підійш ла до м ене й несм іло вти с н у ла мені свій д а р у н о к у р уку . — ■ А це щ о ? — спитала я. Д ів чи н ка відповіла: — • Я дл я те б е (в о н а кл и к ала мене, ти, пані к о м а н д а н т к о ) той д а р у н о к зр о б и л а. Ти ж л ю б и ш сині ко рали ки , п р а в д а ? — Ні, з а х о в а й це д л я мами, вон а н ап евн о п р и їд е на д р у г у н е ділю. — Ні! М оя м ам а не п ри їде ! А теб е я лю блю , м о ж е б ти за м ін я ла М усю з а м ен е? — Н е в ж е ти хотіла б п о к и н у ти свою м ам у ? В она ж д о б р а для тебе! — В она не го в о р и ть до мене, не р о з к а з у є мені нічого, т а к як ти, і я х о ч у б ути з то б ою . Р о з в ’я з к о ю ц ієї істо рії вж е не б уд ем о сьогодн і зай м ати ся. Ц е тільки один із д у ж е ви р азн и х прикладів, я к діє на п си хіку д и т и ни той б р а к ч а с у дл я н еї, о с о бливо в то м у віці, коли б у д я т ь с я в н еї безліч питань, коли д у ш а ї ї щ е чи ста і н е зап и сан а ніяким и вр аж ен н ям и й п ере ж и ва н н ям и , я к п е р ш і сторінки н о в о -з а ч а т о ї п о вісти, повісти ж и ття. Т ак, я к у дитинстві зап и ш ем о п ерш і щ а с л и ві рядки, т а к д у ж е часто вони з н а х о д ят ь відгомін у д ал ь ш о м у ж итті. Д іти д у ж е часто л ю б л я т ь брати те, щ о їм п о д о б ає ть ся , не з а с т а н ов ляю чи сь, чи то є їх вл асн і стю. Від н ай м ен ш и х літ т р еб а повчати, щ о т у т т р е б а з а с т а н о в и тись, попитати. Т р е б а зм ал ку ви роб и ти п он яття, щ о ч у ж а річ — „ ц е свята р іч “, бо коли не з в е р тати на це у вагу , вон о м о ж е мати в пізніш ом у сумні наслідки. А чи м о ж е це зр о б и ти мати, щ о не має вгл яд у в ж и тт я с в о їх д ітей ? К о тра не п и т а є т ь с я дитини п ро все і не м ає п ер е гл я д у , щ о та дитина р о б и л а й де б у л а ? З н о в н аве д у приклад. У д ом ів ці сходини, дівчатка р и с у ю т ь і ви ти н аю ть із п ап еру , а по сх о д и нах р о зх о д я т ь с я д одом у. О д н а з них ли ш и лас я і ч о го сь ш у к а є на столі й між кріслам и. — З а чим ш у к а єш , — сп и тала я. —- Я п ри н есл а з д ом у олівец ь і не м о ж у й ого знай ти . Я підійш ла й ми почал и р азо м ш у кати . Н а р а з пом іж п ап ерам и я зн а й ш л а о лі ве ц ь і їй й ого дала. — О сь о л і вець, чи то твій? Д івчи н ка у в а ж но о гл я н у л а й ого і с к а за л а вкінці, щ о не є п евн а того. — А ле в із ь ми цей, бо ін ш ого нем ає. Д ів чи н ка піш ла із зн ай ден и м олівчиком д од ом у. З а к іл ь к а н а д ц ять х вилин п о в ер н у л ась. Те, щ о вон а сказала, мене гл и б о ко з а с т а новило. — Я д у ж е п е р е п р о ш у ю , але я п ри н есл а олівчи к н азад. М ам а к а НАШЕ ЖИТТЯ ЖОВТЕНЬ, 1964 З
Page load link
Go to Top