Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Далеко від рідного гурту Ми з чоловіком живемо вже че твертий рік в малому американ ському місточку Баррон. Є тут 2.200 мешканців. На віддалі 12 миль є більше містечко Райс Лейк з населенням 8.000 Ми тут одна українська родина. А всеж стало ся так, що за три роки нашо го побуту більшість тутешніх пі знала Україну та її проблеми. Приятелів, що відвідували нас, це здивувало. Порадили мені, щоб я це описала. Бо ж наїпевно є багато українських родин, розкинених по всьому просторі Америки. Баррон і околиця — це части на прекрасного стейту Вискансин. Це країна озер, рік, парків, лісів, диких квітів, птиць і блакитного неба. Мешканці промишляють мо лочарством і ховом худоби. У Бар- роні є велика різня індиків, де мій чоловік, ветеринарний лікар, ді став призначення федерального інспектора дробу. Першою американкою, що уві йшла в нашу хату після нашого поселення, це була дружина влас ника різні п-ні Меріон Жерол. Це була молода, гарна й освічена жін ка. Через неї я познайомилась по- степенно з іншими людьми з мі стечка. На початку в нас не було най меншої розмови про Україну, за вийнятком того, що ми є україн ської народности. Ніхто нас про ніщо не питав, а тільки уважно до нас 'приглядались. Тому й я не ви сувала нічого зі свого боку, щоб не стягнути на себе слави пропа гандистки. Я чекала, щоб запити прийшли від самих людей „хто ви“ ? Допомогло мені устаткування хати. Хто тільки не ввійшов до хати, звертав увагу на вишивки, писанки, дереворізьбу. І то одна ково — жінки, як чоловіки. Нас запрошували в гостину і ми реванжувались. О, тоді можна бу ло видобути вишивану скатерть чи настільник, запрезентувати ке раміку чи писанки. Це все притя гало увагу людей і звертало роз мову на бажану тему. Де ж ця Україна? Це не Росія, кажете? Має своє народне мистецтво і свою культуру? Про нашу хату заговорили в Барроні. Коли приїжджали знайо мі чи свояки до тутешніх людей, складали нам візиту, щоб подиви тись на наше народнє 'мистецтво. При кожній нагоді вивязувалась дискусія про Україну. Велике значення в цій моїй ак ції мало знайомство з однією був шою вчителькою, що через неду гу не виконує свого звання. Ді- ткнена аргретизмом, вона вже ЗО літ прикована до крісла. Живе зі старенькою матірю та заміжньою сестрою. Хоч уже роками не вихо дить із хати, проте в неї буває ба гато людей. Вона заробляє на про житок продажжю святочних ли стівок, паперових серветок і жур налів, вяже на дротах, уділює лек ції. Весь круг її знайомих вважає своїм обовязком ці свої закупи робити в неї, чи замовити светрик для немовлятка, коли має якесь появитись у родині. її часто від відують і запрошують у гостину, дбаючи, щоб вона мала гарні вра ження. Я стала брати в неї лекції ан глійської мови. Вже не була по чатківцем, отже ми стали на її пропозицію читати газети. Тоді я приносила англійське число „Сво боди" або англійські сторінки „Нашого Життя“ Читаючи текст і обговорюючи його, моя Вікі (їй на імя Вікторія) почала входити в українську проблематику. Вона зрозуміла навіть краще, ніж я спо дівалась мої почування до Украї ни і вже не дивувало її, що я ними так переймаюсь. Звісно, що й вона поцікавилась нашою хатою. Поба чивши вироби нашого народнього мистецтва, вона ще більше всім заінтересувалась. Скоро потім во на познайомила мене з учитель кою, яка запросила мене до еле ментарної школи — розказати ді тям про Україну. Це був перший мій виступ ан глійською мовою. Я хвилювалась, хоч вчителька впевняла мене, що вона приготувала дітей на мою вимову і що маю говорити дуже просто й популярно. На стіні ви сіла мапа Европи з виразно зазна ченими границями України. По моєму короткому слові діти ще ставляли мені питання. З них я ба чила, що .вони мене зрозуміли і що предмет їх зацікавив. Потілі запросив мене Клюб Ма терей при тій самій школі. При сутні цікавились у більшості на роднім мистецтвом, але були й та кі, що ставили мені інші питання. Після цієї доповіді появилась ко ротка згадка r місцевій газеті. Слідуюче запрошення дістала я з Клюб у Матерей із Фридеріку, місцевости, віддаленої на 60 миль. Там уже говорила передо мною болгарка про Болгарію. Клюб шу кав за емігранткою іншої націо- нальности. Моя Вікі мене запропо нувала. Клюб Матерей гарно при готувався, поставивши до диспо зиції грамофон із голосником. Я при.везла з собою деякі речі, що їх присутні розложили на столах. У місцевій газеті присвячено цьо му вечорові багато місця. І тому хто не міг бути на доповіді, при їхав пізніш до нашої хати. Потім стали мене запрошувати частіше. Для Клюбу Вчителів я влаштувала показ у нашій хаті. Потім говорила я для студентів вчительського каледжу у Райс Лейк і для дівочого Пласту у Бар роні. Пластункам я задемонстру- вала писання писанок і від того часу не маю від них опокою. Спро вадила для них писальця і вони завзято пишуть. І так знання про Україну поши рилось у Барроні й околиці. Коли вибухло повстання на Мадярщині, його живо коментували мешканці нашого містечка. Із тих розмов я зрозуміла, що ця справа для них уже не така чужа, як давніше. А коли знайшли в газетах згадку про допомогу українських повстанців, то зараз мене повідомляли. Та це не значить, що я не маю перешкод у тій освідомній праці. У нашому містечку є кілька родин із України, що прибули сюди ще перед І. світовою війною. Вони вважають себе росіянами, хоч є жидівського походження. Захоп лені всім російським, .вони про я- кийнебудь розподіл Росії й слу хати не хотять. Ясно, що вони стараються знецінити мої твер дження й інформують часто в про тивному напрямі. Але я не реагую на те. Взагалі-
Page load link
Go to Top