Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40-41
42-43
44
Олена Цегельська ГІСТЬ ІЗ ДАЛЕКОЇ К Р А Ї Н И Маруся була у своїх батьків одна. Не мала з ким погратись, побігати, поспівати. Але на ща стя, в сусідстві, жила одна стар ша пані, яка дуже любила дівчин ку і яку Маруся кликала бабунею. Щоденно, коли родичі йшли до праці, Маруся переходила через малий городчик до бабуні і там з нею перебувала. Бабуня знала безліч казок і всяких співанок. Так їм обом мило та любо минав час. Часом бабуня розповідала Марусі, що в неї, десь там у да лекій країні, за горами, за ріка ми, за лісами — є мала внучечка, Таня. Що вона якраз така зав більшки як Маруся і їй якраз та кож п’ять рочків. Маруся дуже цікавилась тою внучкою і часто розпитувала бабуню, як їй там у чужині живеться... Одного дня, коли зайшла до бабуні, почула велику новину: — Марусю, тебе чекає неаби яка втіха і то якраз на Різдво -— так бабуся, а далі: — Дістанеш товаришку до гри, мою малу внучку, Таню. Ти знаєш, що її батьки померли, вона кругла си рітка і от їй дозволено приїхати до мене. Маруся з радости аж у долоні сплеснула: — Ах, бабуню, прошу, прошу, нехай вона загостить у нас! Від тепер стали обидві нетер пеливо вичікувати, коли нарешті мала сирітка приїде. Аж ось од ного дня прийшла вістка, що вона вже в дорозі до бабуні. Прибуде такого-то дня, о такій-то годині, таким-то літаком. Що ж то була за втіха і Того дня не лиш бабуня, але й Маруся та її батьки поїхали на летовище зустрічати імалу мандрівничку. На пружено чекали на її появу. І ось, серед натовпу, побачили ма лу дівчинку, яку за ручку вела сестра-монахиня. Це була вона, сирітка Таня. Привітались, пого моніли і поїхали всі разом до дому. Маруся цілий час дивувалась, що Таня не сказала ні слова — була дивно мовчазна, наче сумна. На всі запити Марусі лиш крути ла голівкою і ані чичкрк! — Бабуню! — шепотом спита ла. — Чому Таня до мене нічого не говорить? А бабуня, також пошепки: — Ах, Марусю! Вена :-к скріт- к", жила у чужих люд^й і гово рила лиш чужою мовою. Вона не знає нашої рідної, української мови. — О, як це сумно! — зітхнула Маруся. — А по хвилині: — Це нічого, бабуню! Я її навчу гово рити по-нашому, по-рідному! Це був, перед-святсчний час. Маруся намагалася розказати Та мі про Різдво. А якже ж вони роз мовляли? Як? Та от так: Зразу трохи на міґи, а далі Маруся по казувала пальчиком якусь річ і Але що ж то була за втіха! НАШЕ ЖИТТЯ — ГРУДЕНЬ, 1964 13
Page load link
Go to Top