Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
З листів до Редакції ЧИ СЛІПОТА НАЙБІЛЬШЕ КАЛІЦТВО? Прочитавши нарис „Людина в тем- ряві“, я пригадала собі свою зустріч із одною сліпою. Було це у Франції і в особливих умовинах. Тому хочу про те розказати, щоб доповнити те, що так гарно зясувала у своїй новелі Мар- та Тарнавська. Кілька літ тому жила я з родиною в місті Греноблі. Це місто окружене прегарними горами, що цілий рік стя гають тисячі туристів. Тут е маса го телів і славний університет. Але не про місто чи його положення думала я говорити. Тут пізнала я свою сліпу, мадмуа- зель Ростен. Вона була вчителькою музики і ми післали до неї вчити свого сина. Це була хрупка, бліда і вже зо всім сива старша панна. Осліпла вона маючи 15 літ. Батьки її довго і дбай ливо лікували. І зрозумівши, що їх дитина вже ніколи не зможе глянути своїми очима на світ Божий, вислали її до інституту для сліпих. Тут кожен учився відповідно до своїх здібностей і інтелігенції. Мадмуазель Ростен ви брала музику. Вчилася гри на форте- піяні, скрипці й органах. По десяти ро ках вона повернулась до батьків. Кіль ка років пізніше вони скоро одне по одному повмирали. Вона жила в мешканні, що склада лось із пяти кімнат. Тут вона народи лась і тут був їй знаний кожен кут. По своєму мешканні вона свобідно хо дила й виконувала хатну роботу, а на віть вязала светери. Була великою пе данткою, як щодо мешкання, так і до свого одягу. Дотик і нюх були їй по мічними у тому. Хоч у неї була старша сестра, але вони не мешкали разом, бо не відпо відали собі вдачами. Тому товариством мадмуазель Ростен була властиво ста- рушка-вчителька, що мешкала повер хом вище. З чого жила мадмуазель Ростен? Грала в церкві на органах і давала лек ції музики. Поза своїми зайняттями живо цікавилась літературою. Діста вала масу журналів і книжок, писаних спеціяльним письмом для сліпих. З великим зацікавленням слухала вона того, що ми розказували про У- країну та її звичаї. Впродовж часу ми заприязнились із нею. Щ об знати як я виглядаю, вона попрохала мене до зволити обмацати моє лице пальцями. Тепер, вона сказала, вже уявляє собі мене. Від тоді я почала більше пригляда тись сліпим і краще зрозуміла їх до лю. Майже всі вони заробляли на про житок. Правда, про це хтось подбав, щоб вони вивчили якесь ремесло чи інший фах. І цікаве, що ніколи я не чула від тих сліпих нарікань на їхню долю. Були веселі, розмовні і було в мене враження, що вони зовсім не тер плять. Я знала навіть таких, що жили нормальним родинним життям, себто одружились і мали дітей. Вони менше боліли над собою, як ми, що дивились на них. А в молодості я думала, що сліпі можуть бути тільки жебраками. Мож ливо, що й сьогодні є люди, що так думають. Тому хотілось мені розка зати про свою зустріч Із мадмуазель Ростен, коли я прочитала ,Л ю дину в темряві44# Я. Недзвєцька, Дітройт ідемо до Ню Йорку! (Докінчення зі стор. 4) На моїх руках і моїй голові всьо стоїть. — І англійского ми не треба, додає по -надумі. Гриць розглядає свої руки з задоволенням і усміхається. Пі знати, >що між ним і його рука ми нерозривна дружба, майже така як мі>ж двома людьіми-при- ят елями. £ $ * Михайло: такий же невисо кий і худий як батько. Тільки ясноволосий, а батько чорня вий. — Ну, тату-мамо збирайтеся, їдемо до Ню йорку! — Михай ло говорить швидко, голосно й впевнено, як господар, но і „драйвер11. — То як, їдем, чи «є — вага ється Марія. — Тажесь сама хтіуіа відві дати брата, то вже їдемо. За су боту та й неділю обернемо. Марія чомусь нерішена. Вправді на голові кудлачиться перманентка — досі Марія но сила мале, гладке волосся, зі бране в клубочок на потилиді. •І якийсь колач опечений на до рогу, як бачу. — ...та ніч і дорога далека... — Е, що ніч, а-во збирайся і їдем — приказовим тоном Гриць. І вже збираються і ви ще «є оглянулись — сімя вже вихо дить із хати. Марія в червоному светері, сірій спідниці, на пер- манетку накинула хустку. В ру ці вузлик із харчами. Такий, як колись, йдучи пішком до Льво ва. ; Гриць у солідному пальті, ка пелюсі. О! Як швидко ви злади лися! Таже давно, як куда їха ти, то так швидко не зібрався б був. — Певно що ні! Як з Сихова до Львова їхати, то віз зранє ладилося та й то часом до по лудня не вибрався. Бо то знову що інше. Віз готуй, коней годуй і напувай, обрік бери... Гриць наче б задумався. Та швидко стрепенувся: — А ту: кара .перед хатов стоїть, сідай тай крути! Ну, бу вайте здорові, ми поїхали до Ню Йорку! Прошу дуже: їдуть до Ню Йорку! Так швидко, зручно й самозрозуміло. їдуть до Ню йорку! * * * В хаті настає тиша. Але ворушить її — Джені. Вона не поїхала. — Енд ю стей ет гом, дір — зачинаю. — Ага! Ай шел ігев е парі. Джені- рухається швидко й зручно. Зовсім не так як тоді, коли в дома є Марія. Тепер во на господиня. На столі появля ється кейк, джінжерела, навіть пляшка вина. Джені виймає з холодмьні тарілку вареників і подає мені: — Мазє хацєте їсти, я то не лайкую, то ви мазєте зїсти всьо. Як то добре, що є комірнидя! Марія не мусить знати, хто зїв вареники. — Бирсдей маю нині енд сам ґестс сун б і гір — з милим у- сміхом повідомляє. За хвилину в низу шум, гамір, сміх. Грає іпатефон, діти біга ють, двері1 стукають, дзвенять тарілки й склянки, а ‘потім го сті співають: .Гепі бирсдей, гені бирсдей, гепі бирсдей ту ю! Так, Джені тепер господиня в хаті.. Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top