Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
й народила йому доньку-одиначку Надію в 1896 році. Російськомовною була, зрозуміло, й освіта — спершу в гімназії, а від 1913 р. — в Петербурзькому універ ситеті, де Надія Суровцова відвідувала лекції най- славетніших професорів — Тарле, Введенського, Сперанського, Туган-Барановського, Олександри Єфименко... Тим не менше, інтерес до української проблематики наростав непомітно, і вже за рік-два Надія Суровцова стає активісткою української сту дентської громади у Петрограді і навіть втягується у конспіративну діяльність. ”Ми придбали гектографа і передруковували книжки з Галичини, а потім транспортували їх до Києва, привозячи звідти теж гектографований журнал ’’Боротьба”, здається, есерівського напрямку, — пише вона у ’’Спогадах”. — Крім книжок, ми розвозили і політичні реферати, які читали на Україні... Батька мого вражала відсутність там с о ц іа л ь н о г о моменту, іншим не подобалися екстремістські висновки. Що ж до мене, то я дедалі більше ставала прихильницею відокремлення від Росії, утворення незалежної дер жави. Якої ж саме, над тим я не думала ні тоді, ні кілька років пізніше, коли це питання стало дуже актуальним. Якось воно в мене поминалося. Була любов до народу, загальні гуманні принципи, але глибше не йшло”. В роки української революції Надія Суровцова обіймає адміністративні посади в уряді Центральної Ради, Гетьманату, Директорії. 1920 року опиняється в еміґрації, захищає дисертацію у Віденському уні верситеті й водночас, несподівано для багатьох, схи ляється до радянофільства, включається у міжна родний пацифістський рух, а в 1924 р. вступає до австрійської компартії. 1925 року, разом з іншими ’’зміновіхівцями”, вона повертається на батьківщину зі щирим бажанням від дати свої сили й здібності будівництву української (як їй здавалося) радянської держави. Працює в Хар кові у Наркоматі закордонних справ УСРР, багато друкується, близько сходиться з усією тодішньою мистецькою та політичною уересерівською елітою. Проте спроба творення ’’соціялізму з людським (а тим більше українським) обличчям” виявилася ко роткочасною і, зрештою, облудною. У вересні 1927 року Надію Суровцову заарештовують і, після безу спішних спроб залякати й завербувати, засуджують на п’ять років ув’язнення — як польсько-німецько- петлюрівського шпигуна. Власне, й суду не було: вирок зачитали в тюремній камері, а слідчий довір ливо пояснив Надіїній матері: ’’Ваша дочка надто розумна, щоб дати нам докази, але моя революційна совість каже мені, що вона винна”. Після цього були нові вироки, нові тюрми і табори — всі кола ґулаґівського пекла. До рідної Умані Надія Суровцова повернулася щойно 1957 року — після майже тридцятилітніх заслань та ув’язнень, забезпе чених ’’революційно совісними” енкаведешниками. Мільйони людей не повернулися. Саме пам’ять про них і спонукала 60-літню, надламану життям жінку взятися за безнадійну справу — спогади про пере жите. Та справа не була легкою, ані навіть без печною: ’’Одночасно я бачу — писала в 1963 році Суровцова, — я відчуваю на собі пильний провін- ціяльний догляд тої ж таки державної безпеки. Я не знаю, наскільки зуміли стати новими ті люди, які десятки років стежили за мною, у яких я розпису валася в книзі, з якими я крокувала під їх керів ництвом по тюрмах, допитах, засланнях, лагерях... Вони знов поруч мене, знов я відчуваю їх подих за своїми плечима — я не боюсь вже нічого, але це не збільшує творчої наснаги, надхнення, бо я не знаю, наскільки вони розуміють те, що ясне мені — потребу правди. Я не торкаюся проблеми ’’практичного вжитку” тої правди, це вже не моя справа, але я мушу продовжувати свою справу літописця”. І далі: ’’Хотілося б писати в іншій атмосфері, відчувати до себе більше довір’я, знати, що воно потрібне, визнане за потрібне не лише мною, але треба поспішати, час іде, і коли прийде — я знаю, я певна, що прийде та ’’атмосфера”, в мене може не лишитися часу або сили для писання”. Передчуття не обманули її: Надія Суровцова померла навесні 1985 року, не доживши буквально кількох років до іншої "атмосфери” й можливости побачити свої спогади в легальному друкові. На жаль, її ’’Спогади” завершуються таборовим періодом і ми майже нічого не довідуємося про по дальше життя непересічної особистості, котра наче магнет притягувала до себе в 60-70-ті роки україн ських, російських, єврейських вільнодумців. До пев ної міри цю ’’білу пляму” заповнює у своїй післямові Ярослав Дашкевич, котрий знав Надію Суровцову особисто і, на відміну від багатьох, не відсахнувся від неї у 70-х роках, коли почалися репресії (зокрема низка обшуків відбулась у самої Надії Віталіївни та її близьких — каґебісти шукали за ’’Спогадами”). Два тижні в Надії Суровцової провів Олександер Солже- ніцин, працюючи над ’’Архіпелагом ҐУЛАҐ”, де він широко на неї посилається. До схилу днів Надія Суровцова зберегла свої ліві переконання, вважаючи себе націонал-комуніст- кою й щиро вірячи в ідеологічну утопію, яка запо діяла їй і мільйонам людей стільки зла. Водночас твердість переконань дивовижно поєднувалася з терпимістю, незламність характеру — з м’якістю, навіть лагідністю. Якщо стиль — це характер, то Надію Суровцову ми справді можемо пізнати з її спогадів — мудрих, розважливих, часто дотепних і завжди сповнених гідности. Це інтонація прози XIX століття, інтонація інтелігенції, якої вже майже немає й навряд чи буде, бо немає вже тих гімназій, і тих Гувернанток, і того трибу життя, в якому культура й мораль не супроводжувались оксиморонними епіте тами на кшталт "революційний”.
Page load link
Go to Top