Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
З і н а ї д а Т у л у б Щира розмова ( У р и в о к і з п о в і с т и , ,Л ю д о л о в и “ ) У зелених вівсах підпадьомкали перепілки. Пахтіло колосом, поли ном, медушником. Ішли житами шарудливі хвилі вітру, хилили ко лос до землі. А на сході випливав повний місяць. Золотаво-рожевий, напів-прозорий, відділявся він від краю землі і повільно линув угору, густішав, ставав ясним металевим кружалом з кованого срібла. Настя відхилила голову і жадіб но дихала повітр’ям, повним гір ких степових пахощів. Сагайдач ний обережно пригорнув її до се бе, і йшли вони поруч, ритмічно й легко. — Настуню, •— урвав він мов чання, — я говорив із твоїм бать ком. Настя полохливо стрепенулась, але Сагайдачний рухом заспокоїв її. — Він згодний. Після Великодня поберемось. Але я бажав би, щоб ти прожила зиму в Києві. — Нащо? — здивувалася вона. — Бачиш що, тут у степу, ти знаєш тільки батьків та рідких го стей, але для життя цього надто мало. Треба, щоб моя майбутня дружина була мені перший друг, помічник і товариш у всіх моїх справах. — Хіба ж я тебе мало люблю? Чи ти мені не найдорожчий у сві ті? •— палко урвала його Настя. І біль і образа забриніли в її го лосі. — Так, любонько. Я все бачу і ціню, але, крім кохання, треба знати життя. Уяви, що довелося б тобі, як пані гетьмановій, вітати чужоземних послів. А все тому, що ти живеш далеко від людей і не вивчила звичаїв. Недурно польські шляхтичі віддають синів та дочок до магнатських палаців, щоб вони до всього придивлялися і розумі лися на всьому. Тепер без цього не проживеш. Ти вмієш читати й писати, але тільки по нашому, а серед панів нашу мову мають за хлопську. Отже, треба вчитися й по-польському, щоб вони не глу зували з тебе. А головне, Насту ню, треба розумітися на козацьких справах, звикнути до розмов із людьми вченими, набути добрих манер, призвичаїтися до пишного одягу, до зачісок за останньою мо дою і взагалі, стати людиною, на яку всі зважатимуть і на яку я мо жу покластися в найскладніших і найсерйозніших справах. Та й тобі буде приємно відчути, що нема в мене від тебе таємниць, що в у- сьому — ти мій перший помічник і що я пишаюся не тільки твоєю красою й коханням, але й розумом і чемністю. Хіба не радість буде мені бачити, як ти царюєш на ба лах та бенкетах серед пихливого пишного панства?! Настя слухала уважно, закусив ши нижню губу і зосереджено зсунувши брови. Спочатку вона ні би образилася на нареченого, по тім трохи злякалася його вимог. Вона й сама мріяла про бали й бенкети. Про них вона чула чи мало напівфантастичних розмов і часто з жахом відчувала, яка во на безпорадна дикунка і як непід- готована до життя. -— А де я там житиму? •— спи тала вона недовірливо. — В однієї пані, яка буде тобі найкращим прикладом і найкращим учителем, бо вона надзвичайно ро зумна й освічена жінка. -— А хто та пані? Як її звуть? — спитала вона по хвилині. — Галшка Гулевичівна, дружи на маршалка Мозирського Стефа- на Лозка. Сам Лозко старий і кво лий, а пані Галшці років із трид цять п’ять. Дочка її від першого шлюбу одружилася з сином Акса- ковим, і залишився у неї тільки хлопчик-підліток. Настя мовчала, задумливо гри зучи травинку. ■— Ну, то як же, Настю? -—- Згодна? -— повторив Сагайдачний. — А де ти зимуватимеш? -— спитала вона замість відповіді. — Та, певне, теж у Києві. Справ у мене там сила. Приїзди. Ми ба читимемося щодня. Настя підвела на нього сором’ язливо-радісні очі і, замість відпо віді, схилила йому голову на плече. Дорога круто завертала вбік, у долину, де тьмяно блищало озе- Герб Війська Запорожського C oat o f arm s o f th e C o ssa ck a rm y po. Вони присіли на узбіччя біля дороги, і Настя зненацька загово рила тихо, таємниче, як діти, що оповідають одне одному свої за повітні думки. — Знаєш, Петре, ось ти бажа єш, щоб між нами не було ніяких недомовок і таємниць. Адже ж я зовсім не знаю, хто ти і що. Втре тє приїздиш ти до нас, і все якось виходить, що нема в нас часу по говорити. Розмовляєш -— розмов ляєш, а потім бачиш, що головно го і не сказано. Розкажи мені, хто ти, де народився, де виріс, -— все- все. Сагайдачний хвилину мовчав. Ловив і зв’язував уривки минуло го, потім заговорив, дивлячись на темну хмару над обрієм, що де- не-де здригалася блискавицею. — З-під Самбора я, з села Куль- чиць... Батько загинув у Москов щині, ще за Стефана Баторія. Ли шилися ми з матір’ю сиротами. Ні хто не знає, скільки лиха і злиднів ми зазнали... І все ж, поховавши всіх інших дітей, мати віддала ме не в науку до школи князя Кон- стянтина Острозького. Важко бу ло хлопові до неї потрапити. — Як то? — здивовано урвала Настя. — Невже ти не шляхтич? А татко казали... — Як тобі сказати... Я з околиш ньої шляхти, що не має ні кілка, ні дрючка. Багато нас таких у Сам- бірщині. — Ось воно що!.. А я гадала...— проказала Настя, і в її тоні забре- ніло погано приховане розчару вання. — А звідки ж у тебе герб? Сагайдачний сіпнув плечем. — Хіба ж тобі не все одно, моя зіронько? Хай я не з пишного пан НАШЕ ЖИТТЯ — ЛИСТОПАД, 1969 5
Page load link
Go to Top