Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Олена Цегельська Настав для малої Олі цей радіс ний день. Запрошені дівчатка го- стились, потім співали і бавилися. Весело було дітям. Коли ж го стина закінчилася, і гості розі йшлись домів, то мама пішла з 0- лею до гостинної кімнати, де вона звичайно вечорами щось цікаве розказувала. І тепер посідали на софі спочити. Мама розпочала розмову. — Ти, Олю, сьогодні обходиш свято своїх іменин — а вже знаєш, що твоє ім’я „Ольга“. Це ім’я ве ликої володарки Руси-України княгині і святої. От я тобі нині розкажу дещо із дитячих літ цієї княгині Ольги. — Коли княжна Олюня була ма лою дівчинкою, приблизно такою, як ти тепер, то жила у великому мурованому домі — палаті, що стояв високо на узгір’ї серед тем них лісів-борів. Довкола палати були інші будинки і велике по двір’я. А ціла оселя оточена була високим муром для оборони пе ред нападами диких орд кочовиків. 13 домі було багато кімнат, зде- більша з малими вікнами, тому в них не дуже було весело жити ма лій княжні. Як лиш була нагода, вона любила вибігати до великої кухні, що звалась пекарнею або челядною, бо тут перебувала че- лядь-служба. Там задержувались часто мисливці, якісь воїни, свої і чужі післанці у різнобарвних строях. Була там величезна піч, де стало горів вогонь — щось ва рилось, смажилось, шкварчало, пахло. Там було ясно, тепло і ве село, та все можна було почути щось цікавого. Працювала там мо лодиця Ярина, що приводила із собою малу донечку Ксеню. Ксеня мала в пекарні свій ку ток, де немов у власній хатці три мала свої іграшки: ляльку поши ту з полотна, возик і фуркало-дзи- ґу. Отож коли княжні Олюні ста вало скучно у кімнаті, бо не мала з ким гратися, то вона нишком- тишком забігала до челядної-кух- ні, бо це було їй заборонено. А там, за печею, хатка Ксені і її і- грашки. І зачиналась чудова заба ва обох дівчаток. Але могла княж на забавитися тут лиш так довго, доки в кімнатах не запримічено, що її нема. А мала вона свою ня- ню-пістунку і вчительку, які на силу забирали її назад у кімнати. Часом теж бувало, що малій княжні вдавалось в тайні привести Ксеню до кімнати. Тоді вона до зволяла Ксені погратись і потіши тись чудовою порцеляновою ля лею, яку привезли купці з далекої країни. І тоді Ксеня від великої ра дости не могла слова промовити -— лиш тулила до себе це чудо кра си. Княжна Оля дозволяла їй по тішитись, а по хвилині шептала — Йди вже до пекарні Ксеню, а то як з’явиться няня, то буде нам біда! І так бувало забігають дівчатка в тайні до себе. Аж одного разу Ксеня так зату жила за лялею-кралею, що поти- хеньки, мов мишка, зайшла до кім нати княжни. Ухопила в обійми порцелянову лялю і давай голуби ти, пестити. В кімнаті в цей час не було нікого. Та вона мабуть чи мось стукнула, а може заголосно говорила, досить що враз почулись кроки й отворились двері. На по розі з’явилась няня, вчителька, а за ними мала княжна: Ксеня так злякалась, що й сказати годі. Ту лить лялю до себе і зі всеї сили бігом до дверей. Але у великій тривозі якось ноги не ті стали, по плутались, і дівчинка ба-бах! а ля ля вихопилась їй із рук і з тріско том розбилась на долівці. — Ой, Господи, буде то буде малій Ксені! Миттю прискочила до неї няня, вхопила за суконку, поставила дрижаче дівчатко на но ги та давай лаяти, кричати: — Як ти сміла тут потайки приходити? З Іменин малої Олі НАШЕ ЖИТТЯ — ЛИСТОПАД, 1969 29 Дівчатка могли зустрічатись і гратися разом
Page load link
Go to Top