Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40-41
42-43
44
Олена Цегельська Т а й н а м е д я н и к о в о г о с е р ц я Сьогодні, у день Свят-Вечора у кухні великий рух. Мама варить різні страви, діти помагають, щось товчуть, щось подають, щось добувають із холодільника. Вже починає вечоріти. Поиготу- вання добігають до кінця. Нагло мама зауважує, що най старшої доні Ганнусі їв кухні не має. Вийшла з хати, чи що? —- Тосю, — кликнула наймо лодшу —- не знаєш, де Ганну ся? Час би вже накривати до сто лу, а .вона десь щезла. Поклич но її! Тося вложила пальчик в уста, глибоко задумалась і покрутила голівкою. —- Ні, ке можу мамі сказати, це тайна! Бо Ганнуся сказала', що права рука має ївсе звати, а ліва нічого... Мама сердечно засміялась: — Йди, ти, Тс сю, яка тайна може бути перед мамою? Говори сміло! Тося покрутила голівкою: —- Ні, мамо, а як хлопці по чують? На це обидва братіки нахмури лись: — Ми не цікаві на ваші тайни! — ображено вийшли з кухні. А мама дальше: -—Ну, скажи вже мені до .вуш ка! І Тося почала: — Вона побігла до своєї то варишки Любки і понесла їй своє велике медяникове серце. Це серце подарував їй св. Миколай і вона його дотепер тримала їв шафці, завинене у срібний папір. А тепер понесла в подарунку Любці, бо її мама хвора й вона не матиме ні куті, ні Свят-Вечора. —- Ага! — сказала мама — і тому це тайна: і тому ліва рука не повинна знати, що права добро го робить. — Так, так, матусю! — І по клала пальчика на уста. — Пст! Тихо, бо це тайна! За малу хвилинку ©бігла до кухні і сама Ганнуся. Зарум’яні ла від морозу, з капузою на пів голови. Задихана відразу стала звітувати. Так, була у своєї то варишки Любки. Мусіла її від відати, мусіла! Мама глянула на доню здиво вано': — Як ти виглядаєш, дитино, руки в якійсь сажі і на личку чорн і плямк, де ти так замурза ла сь? — Ох, та ми обидві з Любкою визбирували в пивниці вугілля, щоб підкинути в огрівання. Бо ж тоеба, щоб у них на Свят-Вечір бодай тепло було. Мама Люби, пані Гірна хвора і не може при ладити святочної вечері. А мама: — Пані Гірна? Чи це не така невеличка, білявенька, зі синіми очима пані? — Так, так, мамо! Ця сама! — Ах, та ж я її знаю! Ми ко лись разом працювали! Шкода, що я не знала про її недугу... ВИВІРКА Маленька, довгенька, Хвостик пухнатенький, Буває жовтенька, А бува й чорненька, — Вивірка-звірятко, Наче те дитятко: Цілий день стрибає, Бавиться, гуляє. Де лиш горішки зачує, Так туди мерщій мандрує, Без найменших перешкод Із землі аж до висот Вивірка стрибає, Наче птах літає. Я хотів її спіймати Та не міг ніяк здігнати. Петро Кізко Але ми щось зробимо, щоб вона мала Сват-Вечір... — Що таке, мамочко? -— спи тали дівчатка одна поперед одну. — Це моя тайна,! — засміяла ся мама. — Як тої ти казала про1 ліву руку, Тосю? Тобі, Ганнусю, треба помитись, а ми вже з То- сею накриємо стола: Незабаром сідаємо до вечері. 'І так пішло все звичним ходом. Як кожного Свят-Вечора, батьки поділились із дітьми просфорою, потім засіли до смачних пісних страв. Потім засвітили ялинку і проколядували' „Бог Предвічний11. Здавалось, що нічого нового цього року не буде. Але Ганнуси з Тосею раз-ураз позирали на маму. З маминої ус мішки знали вони, що незабаром вони почують про мамину „тай ну". І справді! 'Коли тільки втихли слова коляди, мама вийшла, до кухні. Видобула із сховку кілька посудин і стала накладати всіх Ов'ят-Вечірніх страв. — Отак, бачите, дівчатка, —- почала мама, — колись, у рідному краю діти несли частину цих страїв до дідуня й бабуні, або до дядька й дядини, або до хресних батьків. А ми тут не маємо їх, щоб із ними поділитись. Але Бог післав нам когось іншого. Сього дні поділимось нашою вечерою із панею Гірною і її Любкою. Вони заступлять нам наших рідних. — А хто віднесе їх? -—- спи тали дівчатка. — Хлопці потягнуть санчатами кошик, а ви його внесете до ха ти. Заколядуєте під порогом та й привітаєте паню Гірну й Любку від нас. Скажете по-стародав ньому : — Віншуємо, вам щасливих свят, радісно зустрічати та в здоров’ї зоставатись. Віншує мій батько, моя мати та, й ми з ними. Щасти Боже! Зумієте повторити? Поки дівчата говорили „віншу вання:, хлопці побігли до гаражу по санчата. І вже в поспіху при кріпили до санчат кошик та виру шили. Це було недалеко. Радісним (Докінчення на обгортці) 28 НАШЕ ЖИТТЯ — ГРУДЕНЬ, 1966 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top