Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
вляти начебто закінченням сезону, або навпаки, — початком кар навалу . . . А далі вже прихову вати правди не дається, бо лікарі радять віддати Мусю в санаторію на гострий режим . . . Та хіба ж Муся піддається будьякому режи мові? — Мамочко! — озвалася пере сердившись, Муся, — скажи мені будь ласка, як то з нашим родом: чи ми „русскіє", чи козаки, чи ,,щирі“ українці, як це бувало гаряче обстоював Гриць, а я з нього сміялася . . . Він, зачепле ний за живе, прозивав мене зате перевертнем . . . Але тут на За ході я бачу, що замість його ви сміювати, слід було прослідити цю справу, бо тут кожний має свою точно окреслену національність, тільки . . . я одна ні! У нас у пас портах записано „русскіє“, але ж ти сама обурюєшся, коли хто ду має, що ти з Москви чи Петербур га . . . Це ж треба врешті встано вити, бо . . . бо мені соромно! — Та чого ж тобі, Мусінько, соромно й навіщо тобі ще й цим клопотатися? ІЦе цього бракува ло! Оце через ці справи в нас з батьком життя немає, бо він ніяк не може погодитися з моїми Ба- баніними. Він завжди дорікає їм, що вони „зайди“, на його, начебто споконвічній землі . . . А що вже Кочубеям навитикає зрадництва їхнього якогось предка . . . — Бо таки правда: куди Баба- ніним рівнятися до нас? І хоч твої Бабаніни мають наділи від царя, то ж не когось із них, а тільки на шого тата вибрали маршалом шляхти! . . . Виходить — царська влада до України не сягає! — Та відкіля ж це в тебе такі думки, моя доню? Чи ти уявляєш на яку небезпеку виставляєш нас усіх таким говоренням? Ще доб ре, що ми закордоном, а то . . . Це непевне Гриць тобі такого на говорив! — Ні, мамо, заспокійся! З Гри цем я бачилася ще торік у Гаврон- цях і тоді, — ти ж сама знаєш, бо картала мене, • — я висміювала йо го льокальний патріотизм, оте йо го „українофільство", як зреш тою теж отой смішний сибаритизм, низьку освіту й провінційність у- сього довколишнього панства. —- Мусю! Як же ти можеш так зневажливо ставитися до наших сусідів і приятелів? Це все чесні й порядні люди! А над бідним Гри цем ти й справді жорстоко зну щалася. Хіба ж це його вина, що він поза Полтавою й Харковом сві ту не бачив? — А чому він світу не бачив? Він же доволі багатий, щоб мог ти поїздити по світі. Хоча б до Відня вибрався, а то ні! Сидять оці гречкосії по своїх хуторах і тільки те й роблять, що їдять. Поїдять, відпічнуть півгодинки, а тоді знову за стіл засідають і так увесь день . . . І в гадці їм немає, що паризький ,,кльошар“ веде ку ди цікавіше життя за цих панів, що заліниві книжку в руки взяти, чи чужу мову вивчити . . . Тільки те й уміють, що нарікати та за „давньою славою" побиватися . . . Але щоб її відвоювати, або нової роздобути, — то їм це і в голову не прийде! . . . — О, то-то-то! Знайшла з ким про славу говорити! Якщо й правда те, що вся київська та пол тавська шляхта, — нащадки ко заків, — то надто вже вони салом від розкошів поросли . . . ледачі стали. — Але ти мені таки скажи — хто ж ми такі? Хіба кацапи? Ти ж памятаєш, як ми, переїздом, огля дали Петербург і Москву. Хіба ж не здавалося нам, що ми туристи в чужій країні? Невже оці петер бурзькі касарні чи брудні москов ські вулички й ,,ізби“, могли ми вважати чимось нашим, рідним? Хотіла б ти там жити? — Хай Бог милує! Хіба нам погано в нашій Полтавщині? А хіба ж є в світі краще місто, як Київ? Чого нам на північ перти ся? — Але ж як зветься ота Пол тавщина з Київщиною й Харків щиною? Чому ж ти мусіла пояс нювати Папі, що таке Малоросія? Та хіба ж є така країна? Хіба ви дає вона паспорти? Коляска затрималася перед ма газином модного кравця на вели кому бульварі й поклала край цій незвичайній розмові. Декілька тижнів пізніше вона везла їх на вулищю Лєжандр, щоб віддати візиту Бастієнові Лє- пажеві. У маленькій вітальні прий. няв їх брат маляра, архітект Еміль, бо Бастієн хворий, але з нетерпінням чекає їх в ательє. Во ни застали його окутаного коцом на низькому шезльонзі. Привітав шись, Муся залишила маму для розмови з хворим, сама ж кинула ся жадібно оглядати картини, ри сунки, ескізи . . . Особливо при тягали ї ї : маленька пастушка з ко ровами, жінка в полі, паризькі за вулки з дітьми, тощо. — А що це у вас закрите по лотном? — Це . . . розпочата тільки . . . Жан д’Арк . . . — Як? Ви малюєте історичну картину? — Так, панно Мусю й зараз вам поясню чому . . . Вам тільки що подобалася пастушка, робітниця в полі, дітваки . . . А Жан д’Арк, — це ж мільйони таких пастушків, це весь нарід, це ідея народу . . . Чи ви мене зрозуміли? Це те, що вище понад простий нарід і понад усі наші касти . . . це втілення усього народу, нації . . . Розуміє те мене? — Але ж я розумію вас пре красно. Це саме те, чого мені бра кує . . . Ідеї, ідеї мого народу. Я малювала досі „хохлушок“, або ж накреслила групу місцевих аристократів з Полтавщини за грою в карти . . . Та хіба це був нарід? Мені саме бракує нашої Жанни д’Арк! .. Мамо, була в нас така? — Не знаю, дитино, треба б по дивитися в книги, в історію . . . запитати Гриця . . . — Так, Гриця! Ах, чому я не хотіла навіть слухати його? Ви, Маестро, навіть не знаєте, яку істину ви мені відкрили! Ви підка зали мені те, чого мені досі бра кувало: ідеї! І я знайшла її зав дяки вам. Мій любий друже, здо ровійте чимскоріше, бо мені дуже треба ваших порад. — Звичайно, мені теж треба по дужати, щоб викінчити Жан д’Арк для Сальону . . . — І не забувайте нас, а я теж думатиму над своєю Жан д’Арк .. . Та покищо, для Сальону роблю „Вуличну лавку“. Чи бачили ви її коли на бульварі Батіньйоль, або евеню Ваґрам, з оточуючим її краєвидом, а перехожими повз неї людьми? Чого тільки не містить у собі така лавка, — якого рома ну, якої драми . . . Невдачник, 6 НАШЕ ЖИТТЯ — ВЕРЕСЕНЬ, 161 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top