Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Салатна Рути Ювілейна історія Це почалось зовсім не від юві лею. Пішло з того, що ми мали їхати до віцестолиці нашого дія- спорного космосу — до Филадел- фії — на „Вишивані Вечерниці". Суконка для малої (гарна мені „мала"! третій рік гай-скулу — каже мій чоловік) 'була вже май же вишита, я мала вже замовлену годину в нашому „бюті парлор", а також і моя власна вишивана сукня (щ ез краю) була відсвіже на. Мій повелитель і колишній во лодар моїх мрій (і мрії вже скін чились, а також і володар тут в Америці вже не дуже володіє) дав змінити оливу в авті й витягнув з підвалу свої чорні черевики, а най молодший член родини відчистив їх за обіцянку піти з ним у неділю після вечерниць на якийсь там метч кошівки чи чогось там. По тім ще мій чоловік витягнув зі свого арсеналу свою власну виши ванку і заявив що як вечерниці є вишивані, то він поїде теж виши ваний, бо він завжди боровся за рівні права і до „таксіда" можна надягнути також вишиванку... Але ніхто з нас не поїхав. Таке вийшло, що до нашої закутини Але діти мене заспокоїли: це тільки такий звичай, а на цю кар тку не треба відповідати. А на оті 32 таки довелося відповісти... В тому році мої діти не мали на Різдва ялинки, а на наше Різдво я пішла на роботу, щоб залатати годїравлений святковими картка ми свій бюджет. Зате після того, я почала при глядатись до моїх товаришок по праці і усміхатись до сусідок. Ната приїхав якраз модний співак, зда ється, той мурин, що називається Нат Кінґ-'Конг чи якось подібно, і мала збунтувалась, бо йде ціла школа, і то на добродійні цілі, і він г-же тут ніколи більше не приїде, мамо, а вишивані вечерниці ще нераз будуть і можемо поїхати на вечерниці до Ню Йорку, бо там їх напевне також зроблять, а до Ню Йорку і так нам навіть ближче. Одним словом — недокінчена суконка пішла до „клазету", чорні черевики й вишиванка помандру вали знов у підпілля, наша доня пішла на концерт цього доброчин ного Кінг-Конґа, син пішов на те левізію до сусідів, а ми удвох з чоловіком засіли в купочці самі у хаті, як то нераз уже бувало, коли діти порозбігаються... ...Чоловікові окуляри блистять над газетою, тиша засіла в кімнаті, а я відкрила річник „Нашого Жит тя" Тут, коло нас, живе сусідка — вона має їх всіх, ці річники, оправ- лені у тверді обкладинки, сірі, бла китні, зелені... Вона має в себе багато різного — вона тут уже майже сорок років, усе вона має: і старі календарі „Червоної Ка лани" з-перед ЗО літ і „Україн ського Інваліда" і навіть правдиву „Сурму" з-перед ЗО років, якраз і:, тих часів, коли той, що читає там тепер у куті „Дейлі Нюз", пі шов перший раз до „коцяби" — саме за цю „Сурму“ Читаю і переглядаю ці оправ лені річники „Нашого Життя" — 1952, 1950, 1949 і так аж до 1944 року, до першого числа журналу, що вийшло якраз на 1. січня 1944. 1. січень 1944-го року... Де ж ми тоді ще були? Я була ще у Львові, але вже ,уна вилеті", ця „мала", що її вишивана суконка висить тепер у шафі, мала щойно рочок, щойно починала говорити... Тяжкі були часи, фронт знову на ближався до Львова, невеселе бу ло Різдво... Чи думає про нас хтось у далекому світі, чи памятає хтось про нас... — гадалось у ці дні... Відповідь знаходжу на першій сторінці першого числа „Нашого Життя", що його, у такій віддале ній тоді від нас Филаделфії, почи нали видавати наші сестри-укра- їнки: „...Щирі слова співчуття тим, яких воєнна завірюха вигнала з-під рідних стріх на страждання й безталанну скитальщину по сві ту..." Це ж мала бути наша доля на довгі дальші роки... А таки хтось думав тоді лро нас... Перекидаю сторінки оправлених річників і картина появляється за картиною, сторінки життя, нашого життя в Америці. І знов вертаєть ся мій зір до тієї першої — де так гарно й щиро про нас згадали. На самій горі список перших пожертв на пресовий фонд „На шого Життя". І хто, думаєте, сто їть на першому місці? Читаю й очам своїм не вірю — пан Василь Пуйда! І то нещобудь, а цілих сто долярів зложив на ту ціль! Ні, таки треба сусідки запитати! Вона залюбки оповідає про всі ті початки та ще й „приперчує" все своїми жартами. Напевне знатиме, що саме так „розщедрило" нашо го симпатичного багатія, що ломи мо тих 100 долярів ще й досі зо стався неодруженим... А сусідка дійсно знає. — Як то було, питаєте, з мисте- ром Пуйдою? От, прибув він на наші збори та й чув наші клопоти. Хочете видавати газету? — каже. Не бійтеся, жінки! Тисячу вже даю на вашу газету! А що там писати — також не жура! Я вам пораджу! — Та ми знаємо, що там писа ти, — каже пані Лотоцька. — Бі да тільки, як назвати цю нашу ла стівку... Бо вже тільки тих назв було! — А чому не „Наше Життя"? Та ж хочете про наше життя пи сати?
Page load link
Go to Top