Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Галина Лаіценко Із зброєю в руках (Закінчення) На Наддніпрянщині, коли від гомоніла війна, довго ще не могла заспокоїтись схвильова на земля! Ще довго не вгасали повстання... Серед цього буяння пробу дженої землі відзначаються своїми чинами й українські жін ки. Ось молоденькі катерино- славки — Віра Бабенко і Мару ся Тарасенко — звязкові пов станських штабів. Український Уряд на емігра ції підготовляв повстання на переключило присутніх на весе лий лад і тому перерва, що була проголошена між інсценізацією і концертовим відділом пройшла дуже весело. Концертова частина розпоча лась коломийкою: „Андріївське свято скромно починаєм, бо од ного лиш Андрія ми на показ маєм !" — починає коломийку п. Стефанія Чорна, а вся заля разом з дівочим колективом на сцені ПІДХОПЛЮЄ приспів. Твориться одна дружня українська родина: тепло і радісно! „Ми з Андрієм добре живем, його поважаєм і па нові Андрієві многих літ бажа єм !“ — дуже гарно, весело і жва во продовжує коломийку п. Во лодимира Велично, а ми мусимо пояснити, що мова тут ,про всі- ми шанованого старосту нашого репрезентативного хору „Трем біта" п. Андрія Неговича. Вико нувачки в своїй коломийці 'згада ли й „нову боску“ нашого Відді лу СУА п. Марію Когутякову, яка „чайок варить, бухти пече та всього замало; щось нам треба ще зробити, щоб всіх обєднало!“ Так шуткуючи, весело ставить перед нами наше жіноцтво цілу програму нашого тутешнього життя! Конферансіє ж повідомляє да лі : „ми вже замериканізува- лись !“ Розсувається занавіса і на столику давонить телефон. Вбі гає замерикангзована українка в чалі з генералом Ю. Тютюнни ком. На Україні теж почалась консолідація повстанських сил, яку очолював доктор Галієв, серб з походження. Хотіли з еміграційним урядом навязати звяз'ки, бо вважали своїм уря дом український уряд в Тарно- ві. Вже кілька разів посилали від себе повстанців до уряду УИР для звязку, але ні один із них назад не повернувся. І тоді доручають цю трудну с-праву на її власне прохання Вірі Бабенко, штанях і починає розмову по телефону, що є влучним сарказ мом над зовнішньою американі зацією нашших пань, які „біга ють" до кіїна тричі на тиждень, двічі ходять на бінґо, дбають про найновіші і наймодніші сукні, витрачають разом з своїми чо ловіками в ґрилах та ресторанах понад сто долярів і не банкру тують", а от на збірку дл я зали- шенців жаліють кшодра і тому не ходять на забави та вистави, що їх улаштовують українці. Май стерність, з якою п. Стефанія Чорна так блискуче провела цей монолог, нас дуже тішить, бо ко жен ЇЇ виступ творить дійсно ху дожню цінність. Далі конферан- сіє повідомив присутніх про но ву „мудру" думку Гриця Зозулі: „Наша еміграція тепер має дві лише партії: одна, що ходить на наші вистави і дає, і друга, що на вистави не ходить і нічого не дає“. Тут вийшла голова нашого Відділу СУА п. Марія Когутя- кова і подякувала присутнім за гостину, виконавцям за їхню працю, а п. Миколі Махновсько му за допомогу в складанні та режисерські поради під час ро боти над постановкою інсценіза ції Андріївського вечора. Є. Є. 21-річній селянській дівчині з с. Веселі Терни, Криворізького повіту на Катеринославщині. З її життєпису відомо, що вона дуже гарно вчилась у школі і мріяла літи до гімназії. Але до революції в їх селі гімназії не було. А утримувати дочку в гімнаїзії в -місті батькам було за дороіго. Тому, коли відкрили по революцій (гімназію в селі, це була велика, радість для моло ді і Віра Баїбенко негайно всту пила. туди, не зважаючи на свій вик — дещо спізнений для» гім назистки. Таке було в неї праг нення вчитись, пізнати світ і всі його духові скарби. Та коли війська УНР в 1918 році зали шили Катерин ос лавоцину і- вже більше туди не вернулись, то таїм заснувалась повстанча о р ганізація, куди ©ступила і Bi-pa як розвідчиця. І так добре себе там оправдала, що їй довірили най в ажл иеіш е з а вд а« ня, від вмілоіго виконання якого міг залежати уапіх діла і доля б а гатьох людей. Невеличка чор ноока дівчина в селянському кожушку і синій хустці, з ко шиком у руках, пройшла білія 1000 кілометрів у страшний чаїс, коли по Україні вештались о з броєні ЧЕКА і затримували уїсіх підозрілих людей. А вона ж не сла з собою таємні папери від своєї організації. З великими труднощами вона дісталась че- оез ворожий кордон ДО' міста Тарнова, де бачилась із -Голов ним Отаманом., Симоном Пе тлюрою і з генералом Ю. Тю тюнником. Яка це мусіла бути дівчина, коли саме їй доручили таку важливу оправу? Як мусі- ли довіряти їй здібностям? Яке надхнеевя несло її молоденьку і недосвідчену на цей герой ський чин? „Хто дав мені од ваги меч двусічний? Хто наказав мені: не кидай зброї, Не відступай, не падай, не томись? („Як&и вся кров", JT. Українка)
Page load link
Go to Top