Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Перший пролісок для Тараса Маленька мвіточка-ир оліска •солодко спала у своїй темній, земляній комірці1. Виглядала вона, зовсім не так, як ми звикли її бачити на землі ранньої вес ни. Опитаєте: чому? Бо- коли кінчалось літо, то мама нака зала їій скинути зелене літнє вбрання, синій віночок та за горнутись у золотисті, осінні пелюстки, скласти рученята над голівікою, закрити очка і міцно заснути. І коли б ви захотіли її поба чити, то не пізнали б квіточки. Вона скоріш нагадала б вам ма- леїньку-маленьку, кругленьку цибульку з двома білими зу- бочкамиї-'ли'сточками над голів кою та тонень'киїми білими во- лосіками-корінцями, що вигля дали з-під ЇЇ золотистої сукні. Отак спала, собі тихо й миірно квіточка довгу-довгу зиму. Час линув... Раптом в'она прокину лась. Хтось уперто стукав до її комірки. Прислухалась квіточка і гомін видався Їій знайомим. Це жебоніла вода у струмочку, що 'протікав іне'далек'О (від її ко мірки, Розкрила вона очка й запитала: — Хто там стукає? До комірки заглянув хроба чок, що теж недалеко маїв свій куточок. — Гей, ТИ СПЛЮХО, не СПИ', встаївай! Чуєш? Вже біжуть струмочки, сніг тане, сонечко таж тепло- гріє! Це вже Весна йде. Готуйся її зустрічати! Нібито якась сила штовхнула квіточку. Воїна потяглася вгору і ірученятами зробила собі їв ко мірці віконечко. Боже, як же гарно на світі! І -стала квіточка рости все вище й івиїще. її білі рученіята позеленіли і перетво рились у зелені листочки, а го лівка засиніла чудовими пе люстками, як у віночку. ■Виглянула, маленька квіточка- пролісок з-іпід снігу, що не скрізь ще розтанув', і всміхну лася своєю золотою середин кою до со'нечка, до неба бла китного, до -свого приятеля- хробачка. — Який же гарний світ, яке гарне ласкаве сонечко! Слухай ти, хробачку, а де ж Весна? Я хочу її побачити! — Почекай ще трошечки, — •заспокоївквіточку хробачок. — Чуєш? У небі вже задзвеніли жайворонки, а за ними прили не Весна. Ластівки привезуть ЇЇ заквітчану чудовими квітами, на рожевій хмаринці. Ще івище піднялась квіточка з-(під снігу і синіми очками пильно вдивлялася в небесну блаїки’ть — виглядала з виїрію ластівочок і красуню-'Весну. На той час прибігли до лісу дітки. Залунав їх веселий сміх, задзвеніли голоси. Ось близень ко-близенько КОЛО іКІВІТО'ЧКИ я- кийсь голосок промовив: — Христинко, дивись, уже проліски розцвіли! Чиїсь маленькі ірученята схо пили за ніжку квіточку і підне сли вгору. — Ой, яікболяче! Що ж тепер буде зо міщж>, — думала кві точка. А на'д нею схилилося вже кілька дитячих голівок. — І я знайшла; пролісок, і я, і я! — зі всіх боків збігалися діти з такими ж квіточками в руках. Вони тішились квітами, розглядали їх, а старшенька дівчинка Христя подивилась і звернулася до ївсіх дітей: — Обережно не'сіть їх додо му! Тепер уже маємо чим при красити портрет нашого- Коб заря на святі. Мама мені казала, що на Україні всі дітки збира ють перші весняні квіти 'до свя та нашого Тараса. І ми хочемо робити так, як наша мама. І хоч у квіточки боліла ніжка, бо відірвали її від рідної землі, але вюна втішилася, що неда ремне її забрали діти з лісу, що B'otea теїж буде втіхою для ко гось. Востаннє глянула на лісок, на рідну землю-, що темніла під нею. Побачила там хробачка та тихенько обізвалась до- нього: — Любий хробачку, не поба чила я царіївіни Весни, але діточ кам я теж потрібна. Скажи їй, що я вітано її, але мушу Допо могти діткам і тому не дочека лась її. Я знаю, вона не розгні вається, правда? А хробачок теж тихенько від повів: — Твоя правда, мила квітко! Не розгнівається царівна Весна, бо ти- будеш на святі великого поета- вітати його- і від неї. Ніна Наркевич СНІГОВА КРАЛЯ У Зими-бабусі була гарна дочка Мала срібні кучері, з крижинок віночок. Весела, іпривітна краля всіх любила До Юріка зимою завжди приїздила. Як тепліше стало — з дітками прощалась І Юркові тихесенько на вушко казала: — Слухай, Сонце гріє все тепліш-тепліш. Поїдьмо з тобою на північ скоріш! Там морози вічні, сонця там нема. В крижаїних палатах там живе Зима. Білі ведмежата вже давно наїс ждуть! Лагодь Гринджолята, збираймося в путь! Почуєм багато цікавих новин, Про свої пригоди розповість пінгвін, Як в далекім морі рибку полював, Але замість неї зірку він піймав. Зірку не небесну, а живу морську. . . Чи ти чув, Юрасю, про зірку таку? Чи ти чув про коня, що в воді живе, Травички не їсть він, ніколи не рже? Час промине скоро в палаті Зими. Приготуєм знову ґринджолята ми, Помахають крилами нам смішні пінгвіни, Повернешся знов у рідну країну. Ніна Наркевич Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top