Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
люди, міста і села, скарби народної культури. Буду чи учасником війни, офіцером Радянської Армії, я як художник розумів вартість тих скарбів для народу і глибоко сумував з приводу тих непоправних втрат. І вже в ті суворі часи в мене зародився за дум збирати мистецькі скарби народу. Я поклявся, що як лише закінчиться війна і зостанусь живим, то наскільки вистачить моїх зусиль і коштів, — буду збирати зразки народного мистецтва, для власної творчості та популяризації серед народу. ” Після війни Іван Гончар вертається до Києва. Тема війни, як відгомін давніх боїв у творчості скульптора. — ’’Прапор перемоги над Берліном”, ’’Боєць виносить з поля бою раненого побратима”, ’’Клятва” і інші. П’ятдесяті роки знаменні серією скульптурних портретів — І. Сковороди, О. Гончара, А. Малишка, Л. Українки, М. Лисенка, М. Коцюбин ського, М. Заньковецької. А ще сокровенне — ми стець знову передумує, перечитує і продовжує свою Шевченкіану новими творами — ’’Шевченко — ху дожник”, ’’Кобзар”, ’’Кобзар — бандурист”. Іван Гончар в 1956 року починає їздити містами і селами України змальовувати, описувати, збирати, рятувати твори старовинного національного мистец тва. На Поділлі рятує від знищення гончарні горна з XVII ст., в Чернігові малює краєвиди міста, дістає букіністичну літературу, на Гуцульщині народний одяг, славнозвісні писанки, ліжники, вироби мосяж- ників. Пошуки етнографа не виключають творчої праці. Виникає чудовий портрет Бориса Гмирі, осо бистого друга мистця. І знову дороги на Полтавщи ну, і щасливе повернення із бібліотекою унікальних книг із українознавства. Іван Макарович пристосо вує свій будинок для створення в ньому історико-ет- нографічного музею, який відвідують тисячі людей, більше як із п’ятдесяти країн світу. Він поповнює свою колекцію, укомплектовує. Збирає найтиповіші зразки музичних інструментів — ліри, цимбали, бан дури, кобзи. Зразки зброї — козацька шабля, келепи — зброя гуцулів, козацькі пістолі XVII ст., топірці, полковничий пірнач, козацькі порохівниці... І в скульптурі козацька тематика — І. Сірко, Кривоніс, Наливайко, Сагайдачний, Гонта, Залізняк. І знову дороги, дороги до свойого народу по забуті скарби для допомоги у вивченні і збереженні. У 1960 р. Іван Гончар одержує звання заслуже ного діяча Мистецтв України. Виставки, його кращі роботи в музеях Києва, Львова, Москви, Харкова, Польщі, Чехословаччини, Фінляндії, Китаю. Про нього створюють фільм — ’’Соната про художника”, де звучать слова самого Івана Макаровича про скарбницю українського народного мистецтва. Патріота, громадянина, мистця Івана Гончара непокоїть відношення до народного мистецтва — скарбів минулого і справ сучасних. Етнографа Івана Гончара турбує стан музеїв України, в якихлкспона- ти зберігаються в невідповідних умовах, а керів ники, — часто люди далекі від розуміння мистецтва. Садок перед домом-музеєм Івана Гончара Garden in front home/museum of Ivan Honchar. Навчальні заклади не забезпечують виховання спе- ціялістів на належному рівні, професіональне мистецтво губить національний характер, а невміло керовані новостворені організації масово виготов ляють безликі речі, страшні своєю безвартістю. Мистець виготовляє шістнадцять історико-етно- графічних альбомів, в яких збирає документальні фото із різними зразками народного вбрання. Над ними він дбайливо працював на протязі двадцяти п’яти років. В музеї Івана Гончара зібрано близько п’ятьсот зразків національних костюмів усіх регіонів республіки, понад 800 рушників та десятки тисяч ін ших унікальних ріжножанрових експонатів — шедев рів народного мистецтва України. Тяжко повірити, що й сьогодні це все ще приватний музей. * ★ * Я мала щастя весною 1971 року прийти на вули цю Наводницьку, до будинку, де проживає Іван Ма карович Гончар. При вході схилилась перед кали 4 ’’НАШЕ ЖИТТЯ”, ЛИПЕНЬ-СЕРПЕНЬ 1989 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top