Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
лум’ям багаття, молодий зарослий чолов’яга гріє ру ки і гучно захвалює, — усе шпилькове і запашно-зе- лене, прекрасне! Година уже пізня, тихнуть вулиці, ще вертаються спішні кроки до хатніх брам, і темні мури роз’ясню ються теплими світлами вікон. У ясній кімнаті підня ті завіски, дрібне личко ледви сягає шиби, широко розплющені дитячі очі непорушно глядять у високе, ще беззоряне небо. Наріжне вікно останньої хати ледве кидає світло у півтемну кімнату, де в крузі на стільної лямпи похилена темна голова. На столі білий листок паперу і густо записані рядки-слова. Може з кінця світу, з безмежних просторів хтось рідний-най- рідніший прийшов у свят-вечірню гостину? Високий дім зліва аж б’є об шиби променистою радістю — мерехтять ялинкові свічі, співає коляда.. ”А Марія повиває, до серденька пригортає, Йсусе, Сину мій”, чиїсь спішні кроки, двері широко відкриті: — Приїха ли! Приїхали в гості! Морозний вітер втомився і приліг відпочити у прицерковнім завулку. Світляний відсвіт ясніє над містом, глибшає темінь неба і починають висипатися далекі різдвяні зорі. На небозводі Сходу вже підій мається на висоти чистим сяйвом первозоря, та, якої ждемо усі, далека — і близька, найдавніша і все оновлена, сповнена людської туги і надії, — світло- ясна зоря Вифлеємської Правди. Слава Дрималик-ІІІевчик ПРЕЧИСТА В СЕЛІ Селом скрипить мороз. Смереки стоять вздовж шляху — ніби ліс, Саньми, казали, хтось здалека шляхом цим Паню раз привіз. З одежі знали — не тутешня, І на руках маленький Син. В очах щось мала, як безмежжя, Дитини очі — неба синь. Прийшла під хату до Якима (Яка то й хата в бідака!): — ”Не мали б, ґаздо, ви для сина хоч пів горнятка молока?” — "Не маю, Пані. Прошу ближче, погрійтесь трохи, бо зима, — корова впала восени ще, за другу тяжче і — біда...” На лаву сіла Пані біла, й оповів усе Яким, аж нагло дивиться: з’ясніла і біла Пані й Пані Син. І похилився на коліна Яким, і чув слова святі: — "Мій Син прийшов, бо Україна розп’ята знову на хресті...” Село. Колядка. Нічка синя. Леґенда ходить по хатках: Як Богородиця для Сина в селі просила молока... Анатоль Курдидик ТАКА САМА ГРУША Олександра Ю. Копач ’’Л ю д и н а і Б а т ь ків щ и н а — це цілість, не ф ізи чн а, буквал ьна, але власне духова". Д - р Ю . В а с с и я н Бачите цю грушу? З білого широкого рукава непевним рухом під неслась у сторону вікна спрацьована рука і... тяжко впала на покривало. Хворий закашлявся.. — Цю грушу вигодував я з маленького зернятка з нашої таки грушки в Україні... — Кх.. кх... і знов за кашлявся старий Дмитро, аж сльози потекли по жов тому, поморщеному лиці. Принишкло шелестіли за вікном віти крислатого дерева. — Спочиньте, не зворушуйтесь, не хвилюйтесь, спочиньте тепер. Заспокоювала сусідка. — Небавом і зовсім спочину. Мггг... жаль тільки, що не в своїй землі. А ви те знаєте як у нас гарно! і мертвим добре лежати. Прибіжать діти на Велик день, граються весело поміж гробами, а стариня гуторить.. Кх.. кх... Рука, як корінь відривалася з-поміж квітів по кривала, і знов опадала. Зір тужно — тужно обіймав грушу за вікном, на маленькому подвір'ї. — У нас така сама груша була вдома на обійстю. Хлопцем під нею спав не раз... Високо вилазив, зри вав ’’баби”. А конари такі широкі були, що як вітер повіяв, то скидав грушки крізь вікно, так прямо на стіл. — Спомин усміхом роз’яснився. — Хворому наче легче стало. — Ви те не знаєте нашого села., ні не знаєте. Гарне було як квіточка. У Дністрову воду пригляда лося мов у дзеркало. ...кх.. кх... Думав... вернусь.... заживу по-людськи. Усе, що тут заробив, усі доляри вислав. Уже й хату збирався продати. А тут війна вибухла! Кх.... кх... Син пішов до канадського вій ська... Не вернувся більше., не вернувся. Сумна мовчанка присіла край ліжка вмираю чого. Задумано на грушу споглядала. — А, знаєте... ціле моє життя у жменю візьмеш., так, так у жменю. І зернятка дозрілі сипляться крізь пальці, мої дні... Старіла рука не вдержить їх уже більше... Повіки лагідно прикрили сумні очі. З вершечка груші свавільно перескочив промінь заходячого сон ця на лице шляхетне, добре. Врисувувались у риси несказанний жаль і туга за своїми людьми, за рідним краєм. Тихенько підходила... смерть. 8 НАШЕ ЖИТТЯ”, ГРУДЕНЬ 1987 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top