Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
ВІРА ВОВК Її симбіоза українського, вселюдського і релігійного світів Зворушливе ще одне оповідання ’’Смерть не доброї людини”, про грішника, який сам, не відаючи коли, спокутував свої провини добрими ділами. Бо до нього надходять, несуться слова: ”Лишись-бо. Ми йшли вкупі не через день, а через наддення. А ти ж ніс Мій хрест”. Крізь повість "Вітражі” проходить провідна дум ка — туга письменниці за звичайнісінькою, але доб рою людиною, що зуміла б зрозуміти свою місію — творити взнеслі речі й ради своїх друзів віддавати щонайцінніше — навіть своє життя. Ще варто процитувати кілька рядків з цієї книж ки, вони-бо звернені до нас, до нашої еміграційної чумацької валки, що замандрувала на чужі континен ти. Вмираючи, Шардон каже Маркові Вишні: Авж еж , авжеж, Марку. Ви повинні як великий прошак, жебрати під чужими вітражами. То наше чистилище, що стільки, з-поміж вас швендяє кру тими дорогами. А коли напросите досить милос тині, тоді у вас вирівняється хребет, і ви випроста єтесь перед софійською Орантою... А почалось усе те, — як про це пише сама Віра Вовк, — від Тюдова, де "коло Кут жила батькова мати, моя друга бабуня. Її дерев’яний стилевий дім стояв серед тої гори, яку полощуть три потоки. В долині в’ється ще й досі Черемош, як зелена гадюка. Довкола бабусиного дому цвіли, як бур'ян на волі, запахущі цвіти всіляких родів, передусім бурякові васильки, ґеорґінії і далії, по ґанку пнулась шипшина. Ґанок пахнув живицею, аж у носі свербіло". — Цей останній вислів, що ”аж у носі свербіло”, підкреслює ще одну ціху Віриного пера, — її почуття гумору, який проявляється майже у всіх її творах. Ось одна дотепна історія, коли в школі один совєтський учи тель розповідав про найвищу техніку ’’країни Рад”: — Ну і справді новина! — захлинається від сміху Юра. — Дайте доказ, товаришу професоре! — кличе хтось з гурту. — Доказ? Зараз вам буде і доказ, чому ні... — Професор подумав хвилину і рішився: — Ось маєте: в Совєтському Союзі фабрикують такі гармати, що кидають кулю точно на тридцять метрів, проте куля падає не на тридцятому, а на тридцять першому метрові. З того виходить, що в часі, коли куля летіла, земля перекрутилася на один метр... — Товаришу професоре! То ви сядьте на аероплян, що кружляє над городом, і пождіть вгорі, аж земля обернеться до вас задом, тоді висядьте. Кажуть, що там є міцні гази, які прояснюють мізок! — так йому відпарирував Віри Вовк батько. Прикла дів на дотепність у її творах — багато. Але повернімось знову до тематики ’’скарбниці”, звідкіля В. Вовк черпала свою снагу до творчости. Письменниця описує гребінковий килим з киданими торяндами на чорному тлі, косівська копія із XVII віку. Вона просиджувала під цим килимом не раз і не два, слухаючи розповідей про свого діда-свяще- ника, про її рідних, про боротьбу українського наро ду. Все це входило в її вразливу душу, позначилось на її творах. Навіть опис нутра хати її дядька Романа в Празі такий український: Царила богема: позачинені картини ждали на стояках на свої черги: закарпатські дерев’яні цер ковці в ґотицькому стилі, пейзажі, портрети. На осібних поличках пишалася його ’маржинка’ з пале ної глини, в мальованім дзбані стояли все ще пре красні велетенські лілеї, над піяніном висіли вовняні ’черв’ячки’, що їх носять гуцули на кресанях, і їх дядько вплів Зої в коси. Перебуваючи в хаті дядька Романа, Віра почула його розповідь про духів і дервішів. Він розповідав: ..."і дервіш навіть не знав, у чім полягає його велика сила панувати над духами хаосу, ні, він навіть не думав, що вона була в нього”. Ранком він вибрався до святині й "чув монотонні низанки молитов без життя”. Раптом ’’його увагу притягнула орнаментика аркад”, і йому здалося, що в храмі цьому лиш пану вала гармонія барв і пропорцій і тони ритуальної музики. І він відчув ’’глибину простору за серпан ками” і вийшов він надвір і пішов до Купецького саду, де захоплювався квітами: ’’Але незадовго ця
Page load link
Go to Top