Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
загрожене молоденьке життя, яке треба рятувати, щоб було кому... продовжувати традицію. — Хтось із рідних? — я відкрив, що мені цікаво знати щось більше про неї. — Ні, чужі. Єдина дитина... Я не знайшов слів. Все було б таке банальне на таку посвяту! Не зараз я вчув: — Зараз за тим рогом автобусна станція. Як мені стало шкода, ніхто не повірить! Хотілося ще бути з нею, знати щось більше про її життя. Ска зала "батьки”, не згадала чоловіка. Значить неодру жена. Зупинила авто серед дороги. Підсунені до пішо ходів маси снігу не дозволяли під’їхати до нього. — Вам далеко? — Думаєте про лікарню? Ні, недалеко. Там на певно прочистили! На все добре! — До побачення! — відповів я. Авто пропало в білому крутіжі. Зайвим було питати себе, чого я там опинився. Всі телефони, уставлені вряд для вигоди подорож ніх, були зайняті, і треба було чекати, щоб порозумі тися із свояками. Я думав, що й тут вони зголосяться до мене. Даремно! Певно вже спали. За вікнами гу дів плуг, що відкидав сніг. Ніхто не проголошував приїзду чи від’їзду якогось автобусу. Люди куняли на лавках чи підвіконнях, заспані і втомлені, яскраві кольори їх дарунків здавалися непотрібним додат ком. Не зраджували охоти розважатися розмовою. Тільки якийсь повновидий чоловічок, зупинившись між двома рядами, говорив на повний голос, невідо мо до кого. Скрізь і всюди на станціях знайдеться такий балакун із голосом, що разить слух інших! Думка про мої поштові марки трохи скорочувала мені час, але ненадовго. Снігова пригода з відкопу ванням авта, нічна пора, брали свою данину. Я насу нув капелюха на очі і відразу опинився на якійсь не виразній білій поляні з кучугурами снігу, на якій ру халися молоді люди, дівчата під парасолями, хлопці в шапочках корпорацій. Все невиразне, замрячене, хоч не було ні снігу, ні дощу. На мене вони не диви лися, я для них не існував. Тільки одна дівчина відді лилася, від гурту й ішла до мене, радісно всміхнена. ’’Бачиш, — сказала, — я, твоя вибрана, вже народилася! Завірюха була тільки на те, щоб ми познайомилися. Сніг упав на нас!” Простягнувши руки, йшла до мене, її обличчя наблизилося, я радісно витягнув до неї руки, то ж була лікарка, що підвезла мене автом! Говірливий чоловік розвіяв моє сонне маріння голосним сміхом. Йому, певно, важко було мовчати. — Пияк, що мешкав у нашому будинку, дав мені одного разу в дарунку на Різдво свої старі шкарпет ки! — І зміст його слів та сміх були якимсь болючим контрастом до мого сну. Я хотів завернути рухливі постаті під парасолями і в шапочках, але даремно! Я міг тільки відтворити слова дівчини, що мала облич чя лікарки, яку снігова завірюха поставила на моїй дорозі. Чи справді? Коли від сходячого сонця зарум’янилися сніжні засипи, я сидів в авті свояка. Все було реальне, зна не, проте прибуло щось нове. Він говорив про Свят вечір без мене, про розчаруваня дружини й дітей, я оповідав про свої пригоди, включно з відкопуван ням авта. Раптом вдарила мене думка, що вони му сять її знати! І обережно (не знати чому), я згадав про лікарку. Свояк дивився перед себе і всміхнувся. — Надійна лікарська сила! — сказав. — Го-го! Лі кує наших хлопців, коли треба... Чи треба було краще? Я тільки збирався щось сказати, коли почув його голос: — Одружується по Новому році. І уяви собі, що він... Я не хотів уявляти, бо й пощо? Сніг не падав для мене... Дарія Ярославська — це літературне ім'я Д арії Сто лярчук. Народжена 1905 р. в Станиславові в родині о. Ярослава й Іванни Бородайкевич. Померла 13-го січня 1982 р. в Нюарку. Почала друкуватися від 1938 року і написала ряд пові стей, а т акож один роман "Повінь” — (трилогія 1964 — 1971 рр). "Сніг” це новеля зі збірки "Прапор” (1981 p.). Авторка була членкою 28-го Відділу СУА в Ірвінґтоні, Н.Дж., який влаштував в 1970-их роках "Літературні Ве чори”, щоб познайомити громаду з авторкою та її твора ми. ’НАШЕ ЖИТТЯ”, СІЧЕНЬ 1985 15
Page load link
Go to Top