Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
КРІЗЬ ПОРИВИ життя ГАННА СОВАЧЕВА СПОГАДИ — ВІЙНА І ВИЗВОЛЬНІ ЗМАГАННЯ Продовження Цей Комітет проіснував кілька місяців і став доволі популярним, бо всі звіти, а також і подяки генерала Удовиченка оголошувались у часописі. Ще й досі зберігаю копії двох наказів, заадресовані ’’голові Об’єднаного Комітету Громадських Орга нізацій м. Кам’янця по влаштуванню Великодніх Свят українському козакові, п-ні Совачевій”. Головний Отаман приїхав у перших числах трав ня. Відбулась урочиста зустріч, але людей на ній було мало й ніхто себе радісно не почував. У той же час повернулись учасники Зимового Походу з гене ралом Омеляновичем-Павленком на чолі. Саме 5-го травня вони об’єдналися із регулярною армією, яка стояла в Могилеві. Як згадаю, що ці очайдухи за цей час пройшли всю Наддніпрянщину, часто з боями пробиваючись у запіллі ворога, то приходять на згадку славні запорожці і їх діла. В таких хвилинах з гордістю почувала себе українкою. Один з учасників Зимового Походу, якому було тоді 17 років і який згодом працював зо мною в одному театрі, оповідав мені різні епізоди з того часу. Не можу забути з його розповіді один випадок, коли мало-мало не попав у полон до більшовиків. — От, наївся я страху, — розказував. — Больше- вики здоганяють, а мій кінь уперся (він служив у кіннотчиках). Я вже зліз із нього, цілую в морду, кличу його всякими пестливими словами, а він з місця ані руш. Я тягну за віжки та й плачу, а тоді, як глянув назад і скочив на нього! А він як рвоне з місця, як понесе! За п’ять хвилин я вже був далеко попе реду і наздогнав своїх! — Ну, а що плакав, чи розказав їм? — питаюся, глибоко зворушена. — Ет, Ганно Вікторівно, хто ж про це оповідає? Милий Шура Яковлів! Хто б повірив, що цим милим хлопцем потрясли такі бурі! Об’єднані війська при участі УГА пішли відразу на Київ. За ними посунули й міністерства. Ми доїхали лиш до Вінниці і, хоч Київ наші війська взяли, проте втримати не могли. Не зважаючи на геройство Зимового Походу, наша армія була обезсилена трирічною боротьбою і страшною епідемією тифу. А тут, у запіллі її, з’явився новий фронт, що допоміг большевикам знищити українців. Це був сумної пам’яти фонд Добровольної армії, підтриманий теж сумної пам’яти Антантою. Отже з Вінниці ми повернулися до Жмеринки. Почався останній відворот у невідоме. У Жмеринці Підбуцькому заманулося влаштувати з рамени Українського Червоного Хреста вечірку в той найтяж чий для українського війська мент. Звісно, що ми з Василем та урядовці шпитального відділу на тій вечірці не були. Тоді то багато з нас вирішило пірвати з Українським Червоним Хрестом, голова якого не знав куди схилитися у вирішний момент. Ціла наша група виїхала з Жмеринки до Кам’янця. Перегодом повернулась туди й ціла Управа Україн ського Червоного Хреста, але, як ми довідалися, Підбуцький звільнив нас із посад за самовільний від’їзд. Ми були цьому навіть раді. З появою регулярного війська, Санітарна управа знову перейшла під управу Василя і всі — за винятком мене — стали там на працю. Але ненадовго. Дня 10 липня збудив нас Лютий—Лютенко о 3-ій годині ночі, кажучи, що фіра вже готова й чекає нас. Большевики наступають. Я намовила Василя їхати без мене. Я знала, що фір дуже мало, і соромно було займати місце може якогось старшини, що йому загрожував розстріл з боку большевиків. Крім того боялася, що буду для Василя тягарем, бо певна була, що йому прийдеться ’’козакувати”. Василь не погоджувався, але я завзя лася і відправила його самого. Знала, що нара жаюсь, але інколи буває таке внутрішнє переко нання, що робиш так, як треба. Лютий ще раз забіг до мене і прохав їхати з ними. Бідолаха мусів зали шати хвору жінку саму в Кам’янці і тому так співчу вав Василеві. ЗА НОВОЇ ВЛАДИ По від’їзді наших я вже не могла спати. Пішла до міста й була свідком в’їзду до Кам’янця різних стар шин у червоних фуражках. Приїздили вони візни ками з притороченим до коляс сіном. Смішно було бачити таке військо! Відвідала Люту і зайшла до Ціпка і Махулька- Горбацевича, які теж не виїхали. Де я не була — всюди була метушня. Всюди спішно ховали хутра, срібло й золото в скрині, а все те закопували в зем лю. Кам’янець Подільський вже раз був під владою большевиків і тому її добре запам’ятали. Прийшла додому о годині 2-ій, побачившись із усіма. Студенти наші збиралися пішки до Києва до кінчувати науку. Я розуміла їх жадобу знання, хоч жаль було прощатися з ними. А на думці в мене весь час: чи встигли наші переїхати кордон? Родина Кри- жанівських, у яких ми мешкали, ще поралися зі своїми речами, коли появилися голодні совєтські вояки й прохали хліба. Другі залізли в сад і обносили садовину, мов саранча. У місті було тихо. Другого чи третього дня я вирішила записатися в Собез і бюро праці. Пішла на Центральну площу, але не могла зразу трапити, де треба. Тому спиталася міліціонера. Він дуже привітно показав мені дім, а Продовження на cm. 23 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top