Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
На актуальні теми По той б ік м іш аного п о д р у ж ж я ним шляхом. То ж нічого дивного, що адміністратор лікарні спряму вав свою увагу на неприємний ви падок: в одній із палаток, де не було пацієнта, загорілась завіса. Щасливо хтось помітив і завіса згоріла тільки до половини. Відра зу скрізь прибили написи: „Кури ти заборонено!4' ,,Увага!" „Кисень в ужитку!" Пішли обіжники за о- біжниками, з яких кожне слово по вчало, що робити у випадку по жежі і кожне нагадувало: „Обе режно з вогнем! Запобігайте поже жі! Не кидайте недокурків із цига рок до коша на сміття! Не кладіть їх близько завісок! Голосіть негай но, як тільки помітите, або почу єте дим на число 7 у телефоні! Зачиняйте всі вікна, двері, виклю- чуйте світла, мотори...“ Відбуло ся кілька нарад із працівниками, кілька вправ евакуації пацієнтів ув одній із кляс, гашення вогню на подвір’ї і знову все наче б за тихло. Але от не проминуло багато часу, як помітили дим, що ясними клубами видіставався з коша на сміття. І знову, як і першим разом хтось помітив загрозу вогню і впору погасив його. Тільки що на тому не скінчилося. Якийсь необе режний осібняк вкинув непогаше ний недокурок цигарки до прово ду, в який скидали сміття. В той час, як працівники обго ворювали всі три випадки, в яких щасливо вдалося оминути велике нещастя •— адміністратор лікарні покликав до себе свою секретарку. — Прошу вас, провідайте до кладно, хто помітив перший во гонь, хто другий і хто третій. Мила чорнявка не гаяла довго часу і вкоротці могла знов появи тися перед обличчям свого канце- лярійного володаря. — Одна дівчина, •— повідомила. — Працює в бухгалтерії. Її зна ють по всіх відділах, бо вона скрізь ходить і розповідає про свою Се стричку, яку вибрали королевою рибного промислу! Чи буде за її притомний вчинок якась нагорода? — спитала ще, тримаючи записник в одній руці, а в другій ручку, лад на принотувати важливе розпоря дження. — Так! — почулася рішуча від повідь. — Яка, прошу? - - Негайно звільнити! — Звіль-ни-ти?.. ■— зважилася секретарка. — Та ж вона вряту- Здаю собі вповні справу, що гово ритиму, чи там писатиму з програної позиції. Я — мати дочки, що вийшла заміж за чужинця. Заздалегідь у ж е не будуть мені признавати рації та ще й гостро осудять ті щасливці, що їх дочки повиходили зам іж за укра їнців, або якщо йде про молодших, то самі вийшли зам іж за „ своїх“ хлоп ців. Будуть говорити, що це заслуга їхнього виховання, хатньої атмосфе ри, окруження, коротко кажучи — їх власна. А я думаю, що мали при тому багато щастя. І часом навіть „дрібка щастя“ це й є так краплина, що п е реваж ає на нашу користь. Т ведж у так, бо якщо йде про ви ховання, атмосферу, любов до р ід ного, то ми обидвоє з моїм чоловіком не можемо собі нічого закинути. Ма ло того, смію твердити, що прив’я зання м оєї дочки д о всього, що укра їнське, навіть більше ніж у неодної пари українців, д е вправді побралися обидвоє „свої“, але все що україн ське їм зовсім байдуж е і часто почу єте, як розмовляють із собою по-ан глійськи, а на ніякій нашій імпрезі ані в ніяких товариствах участи не б е руть. Зачну від початку. Коли моя дочка почала запрошувати до хати свого товариша-американця, а вслід за тим коли обидвоє заявили, що мають на мір побратися, ми з чоловіком були в розпуці. Наша доня, пластунка, па тріотка, що не один раз у школі чи на університеті боронила наш ої спра ви і гостро вияснювала різницю між нами і „рашен“ — впровадить у свій дім чоловіка — американця! Не хоті лося вірити! І що ми не робили?! Вкінці просили, щ об молоді відсунули свій плян на рік, на два. К ож не було в іншому місті, м ож е все мине. Ста ралися найти дочці нашого „кандида вала життя сотням пацієнтів, може навіть нам! — Погоджуюся, -— признав ад міністратор. — Життя сотні паці єнтів, включно з персоналом вже тричі зависло на волоску через одну божевільну дівчину! Ні, я та ки вірю, що існують людські „бак терії", яких називають вогненоса- ми. Вона є одною з них!.. Ливинґстон, 2. II. 1968 р. та“ на чоловіка. Нічого не помагало. Вкінці відбулося весілля, очевидно, в нашій церкві, бо молодий на це п о годився (як відомо, обов’язує таке правило, що вінчання відбувається в церкві м ол од ого). Він прийшов раз до нас сам, ще перед вінчанням, коли не було дочки і просив його вислу хати. Говорив про те, що хоч він аме риканець і для нього справи націо нальні були досить далекі, то Вірка (ім’я я змінила, щ об вони не догада лися, що про них мова) вияснила йо му, що українці — нація, яка бореться за свою самостійність і тому кожна одиниця для них важна. Але ж — ка зав він — чи і чужинець не мож е вам помогти? Чи виясняючи, пропагуючи, дослідж ую чи справи вашого народу, я не м ож у вам станути в пригоді? Ми гадали собі, от говорить, щ об гово рити. А наша дочка страчена для у- країнського народу. А ось тепер у ж е четвертий рік ми нає від того ч^су, як побралися. Вірка старалася впровадити чоловіка у своє товариство, але часто там стрічалися з малими афронтами, то й тепер б у вають тільки у близьких друзів, але по правді не д у ж е у них є час, бо... обидвоє студіювали, а тепер він зр о бив докторат з історії. Темою була східня Європа. (Докладно не можу сказати не тільки тому, що не знаю , але й тому, що не хочу, щ об хтось догадався, про кого м ова). Очевидно, таку тему вибрав на те, щ об прослі дити й вияснити деякі питання, пов’я зані з Україною. Дочка робить докто рат із соціології і теж хоче цю ділян ку використати для нашого народу. Внук перебуває часто в нас, бо б а жанням зятя є, щоб він, переусім по ки малий, навчився української мови, бо англійської навчиться напевне в школі, а те, що вивчить малим, ніколи не за б у д е. Я не хочу сказати, що наші повинні виходити заміж чи там женитися з чужинцями. Я тільки звертаю увагу, що існує все таки на світі така справа, як любов, і це трохи дивно, що в усіх дискусіях якось мало про неї було мови. Дальше хочу сказати, що коли вже помимо всього дійде до того мішаного подруж ж я, то тоді ми не повинні відкидати їх від наш ої с у спільносте. Навпаки — прийняти їх , (Докінчення на обгортці) ь НАШЕ ЖИТТЯ — ЛЮТИЙ, 1969 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top