Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40-41
42-43
44
Леся Лисак Коли кепкує доля Дівочі роки — коли піснею р о з співались серця, роздзвонились сподіваннями, розквітчались най- золотішими мріями... Дівочі роки, коли світ і ж иття видаю ться таки ми ясними й радісними, бо той, кого вона покохала — сказав їх найкращ е із слів ,,кохаю “ Д іво че кохання — незміряне у своїй щ асливості, предвічне у своїй силі. Так буває в деяких повістях, так буває часами в житті. Але ін коли буває інакше. Бачите в п ар ку це тендітне дівча в чорній су конці, що так страш енне сердеч но промовляє до цього молодого чоловіка? А кругом них так гар но, а вони стоять над ставком, в якому мов у зеркалі, відбиваю ться їхні постаті. В словах дівчини нічого ш туч ного, нічого надуманого, — вона говорить із самої глибини своєї душі, говорить так палко, якби ось ріш алася її доля. Про те, який він їй дуж е дорогий, як вона його любить, і як мріє тільки про одне: щ об вони були завж ди р а зом. Запевняє, що їм напевне буде дуж е добре — хіба може бути йнакше, коли така велика лю бов? — Запевняє, що йому не треба нічим турбуватися. Вона, так як досі, буде працю вати, буде заробляти. В неї вже навіть з а ощ аджені грош і є. Ось вони ту ї, у торбинці. Грош ей вистачить на вплату на меблі до їхн ьої хати — в неї ж цілих сімдесять долярів! М олодий чоловік досі не сказав ані словечка. На його обличчі ні якого виразу, ніякого враження. Чи він не чує, чи він не слухає її? Хіба можливо, щ об така к а м’яна маска була на лиці? Але ні — ось простягнув руку, щ об її обняти. Ш видкий, зручний рух — і його руки сплітаю ться з її руками... Д уж е швидкий рух — і торбинка з грішми опиняється в його руках, а дівча від сильного пош товху паде у став, у глибоку воду... Вам стає моторош но і промахом пролітає дум ка: „яка нікчемність, яка страш на підлота..." Гурт байдуж их людей, що зі бралися над ставком — почули, м абуть, її зойк про рятунок байдуж е дивиться, як дівча то питься. Так тепер буває, що ні хто не хоче „вміш уватися в н е приємні історії" Топиться лю ди на? „Х ай була б навчилася пли- вати!“ — кидає хтось з гурту „добру раду". Але таки найш лася одна людина ■— звичайна, сіра, вбого вдягнена людина, що ско чила у воду і врятувала дівча. Не заради геройства, а так, бо треба було... П ромочена, заболочена, ж алю гідна, — й понад усе прибита — дівчина відходить. В ертається до своєї праці... Власне, треба сказати про цю „працю ". Це одна з тих, про які в „добрих товариствах" не гово риться. Д івча „працю є" в нічному клюбі — такому, де клієнти за певну суму грош ей „винаймаю ть" дівчину до танцю. В ам ерикан ській мові вона зветься „гостес" Треба тільки додати, що дівча не працю є там тому, щ об така праця захоплю вала її, чи давала вдово лення. Але якось так склалися об ставини: чи не було змоги дістати порядної праці, чи не вистачало освіти, чи прямо так якось поча лося... А може — тоді забракло Наталя Тищенко-ГІоспеловська: Рисунок, туш Natalia Tyschenko-fPospielovska: Drawing, ink сильної волі? Хто може знати, хто може осудити? Дівча за всяку ціну старається- намагається вирватися звідтіля. А вихід бачить тільки один: щоб найти когось такого, хто полюбив би її — і яка відважна мрія! — щ об взяв її за свою друж ину! Ко ли б вона найш ла когось, хто дав би їй дрібку серця — вона най шла б силу змінити це нестерпно прикре життя... Коли б хтось її полюбив... ...І доля ніби всміхається. По якомусь часі дівча знаходить са мітного чоловіка — такого дуж е несміливого, такого, що немає ві ри в себе самого, такого,^щ о вже сивіє, а ще досі ніяка дівчина не поглянула на нього з заінтересу- ванням. Так, йому теж потрібний хтось, хто б його полюбив. І вони обидвоє доходять до висновку, що вони собі взаємно потрібні... Коли ріш ають одруж итися — вона у щирості розказує йому про свою „працю " — і просить вибачення. Вибачення за те, що вона не така ідеальна, як він на це заслуговує. Вони розмовляю ть у парку, над тим же ставком. Вона присягає, що зробить усе, щ об тільки він був щасливий... Все, тільки, щ об ради Бога — він не покидав її... Але у відповідь чує тверде: ,,ні“. Розпачливим рухом дівча хоче йо го задерж ати, бо коли він відійде ■—■ вже ніколи не повернеться... їхні руки знову стрічаю ться і він відпихає її. Від пош товху дів ча паде в глибінь... там, де вже раз була... Її вдруге вирятовую ть і вона знов мусить жити. Ж ити ілюзіями, що може колись — всупереч усім розчаруванням і невдачам — таки хтось відплатить їй серцем за серце. Так звучить у скороченні м у зична п’єса, що йде тепер в одно му з Бродвейських театрів. Зветь ся "S w eet C h a rity ” — „С олодке М илосердя". ...І прийшов ж м ут думок. Про те, що подібні переж ивання трап ляю ться не тільки дівчатам, що працю ю ть в сумнівної репутації (Докінчення на обгортці)
Page load link
Go to Top