Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Сатира, відзначена на Конкурсі СУА Поет Іван Булька Пані Луцька Василь Колода Марта — його дружина Оля Богдан Дія відбувається в Ню Йорку, в наш час. КАРТИНА ПЕРША На сцені — являючи собою частини трьох окремих помешкань: Поета, Івана Бульки і пані Луцької — сто ять три столи. На кожному з них — телефон. Стіл поета завалений книж ками, газетами, журналами; стіл Іва на Бульки — різними солодощами, овочами тощо. На столі пані Луцької — люстро, до якого вона заглядатиме під час розмови. ПОЕТ (звертається до книжки, ніби до співрозмовника) : Книжко моя, книжко, друже безталанний! Ось уже третій місяць минає, як тебе надру ковано, а книгарня тільки два при мірники продала... А я ж на тебе, книжко, останні гроші витратив. Тільки ти не подумай, що я шкодую тих витрачених грошей. Ні, я не шко дую, ти варта їх! Це я так собі... роз мовляю. Два примірники за три мі сяці. Біда! Доведеться ще й самому продавати. Не вмію я і не люблю цього робити, а треба. (Переглядає адресар). Звернусь для початку до Івана Бульки. У нього є багато зна йомих, може згодиться допомогти продати кілька примірників. (Бере слухавку, набирає потрібний номер телефону. Дзвінок — і на сцені з’яв ляється власник телефону, що саме дзвонить — Іван Булька). БУЛЬКА: Галло! Джон Булька слу хає! ПОЕТ: Доброго дня, Іване! Як здо ров’ячко? БУЛЬКА: А-а-а! Це ти, писако! Добридень, добридень! Здоров’ячко моє добре. Не нарікаю на нього. А як твоє? (бере щось зі столу, їсть). ДІЙОВІ ОСОБИ: ПОЕТ: Що ти кажеш? Я не чую тебе. Щось ніби шипить у слухавці. БУЛЬКА. Та це не щось ніби ши пить, а це я, Джон Булька, їм. У мене тут біля телефону завжди є щось смачненьке, тож я і я того... Так веселіше розмовляти і час да ремно не гине. ПОЕТ: В такому разі — смачного тобі! БУЛЬКА: Дякую, дяку... О-о-ой! ПОЕТ: Що з тобою? БУЛЬКА: Приліпилась цукерка до зубів і ні туди, ні сюди... Вже! На решті проковтнув її. Та що ти ка зав? ПОЕТ: Питаю, як твоє здоров’я? ..БУЛЬКА: Знамените! Навіть ліпше, ніж мусить бути. Жінка вже й про дієту починає дбати. Черевце моє, як на дріжджах, росте, та й росте, сам не знаю, чого... Бо ж я, коли казати правду, їм зовсім мало, як те немов ля. (Наливає в склянку пиво, п’є). ПОЕТ: Мало, кажеш... Та я чую, що мало. Знову щось жуєш. БУЛЬКА: А от і не вгадав. Це я не жую, а п’ю пиво. ПОЕТ: Смачного ще раз тобі! БУЛЬКА: Дякую, дякую! ПОЕТ: А як твої господарські спра ви, Іване? БУЛЬКА: Знамениті! Новин повна хата. Всі меблі нові, цьогорічні, а в сальоні справжній турецький килим. Три сотки долярів заплатив за нього. Не килим, а мрія! ПОЕТ: Цікаво, цікаво... БУЛЬКА Ти ще мого нового авта не бачив? ПОЕТ: Оте блакитне? БУЛЬКА: Е, ні, того я вже давно не маю. Ти відстаєш від життя, пи сако! Після того блакитного у мене було біле, потім зелене, а оце тепер я купив чорного „Каділляка“. Такий пишний, що коли їду, то всі огляда ються. Думають, що то якийсь міні стер поїхав, а не Булька. ПОЕТ: Отже, новин маєш багато, як я бачу. БУЛЬКА: Та не бракує... А що в тебе новенького?? Придбав, нарешті, телевізора? ПОЕТ: Ще ні. Але... є і в мене но вина. Цікавіша телевізора. БУЛЬКА: Он як? А я вважав тебе нездалим до життя в Америці. Чого ж ти мовчав досі зі своєю новиною? Зайшов би колись на каву, погово рили б. ПОЕТ: Дякую, з приємністю. БУЛЬКА: Я по голосу чую, що в тебе там щось особливе сталося, ме не не обдуриш, я не з тих. Я, бра- тіку, одразу вгадав, що ти купив, на решті, авто. І добре зробив! Воно тобі і вженитись швидше допоможе. Це ти мудро зробив, дуже мудро. А якої фірми? ПОЕТ: Та ніякої, не поспішай! Це не авто. БУЛЬКА: Та невже — хата? ПОЕТ: А подумай ще трохи. БУЛЬКА (набік, нервуючи) : Та що ж це в нього там є? Невже й мене обігнав? Е-е ні, не діжде того! Булька міцно став на ноги (знову звертається до поета): Та кажи вже нарешті, яка там у тебе новина? Я так хвилююсь, що все печиво кінчив через тебе, знову живіт болітиме, Оо-ой, знову кольки беруть! Кажи швидше, яка в тебе новина, бо я ще й захворію так. ПОЕТ: Моя новина... Я книжку на писав! БУЛЬКА: Ото і все? ПОЕТ: Але ж це... БУЛЬКА: Ану тебе зовсім з такою новиною! Якби знав, то й не хвилю вався б. ПОЕТ: Невже ти не розумієш, що для мене нова книжка — велика по дія? БУЛЬКА: Не вигадуй, яка там по дія! А взагалі — доки ти ще з тими книжками возитимешся? Уже й си віти почав, а розуму й досі не на брався. Кому та книжка тепер по трібна? Яка тобі з того користь, який прибуток? ПОЕТ: Але ж книжка — це для ме не життя! НАШЕ ЖИТТЯ — ВЕРЕСЕНЬ, 1966 31
Page load link
Go to Top