Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40-41
42-43
44
Людяність у сприйманні життя, перевага духо вих інтересів у стосунках з людьми, що виявляли мама і Леся, до того в розмовах часто тонкий гумор, дотеп спричинялись до утворення дуже приємної ат мосфери в господі. А як нагадати до того, серед якої прекрасної природи була тая оселя і якого здорового трибу життя там дотримувалось, — то стане зрозуміло, що Зелений Гай був місцем, де людина могла дійсно від почивати душею й тілом, а коли туди попадав ми- стець, то йому це оточення надавало наснаги до твор чости. VI. Такий був Зелений Гай у перші роки, так у ньому виглядало життя нашої родини, що з’їзди- лася туди кожного літа. Пізніше наша родина зазнала багато горя: восени 1903 року помер несподівано, прохворівши лише 4 дні, наш брат Михайло, 1909 року упокоївся наш тато, а в 19І3 р. — Леся. У своїй автобіографії мама пише: „після смерті Лесі в персональному житті я залишилась цілком при „Рідному Краю“ (журнал, що мама редагувала і ви давала); живила лиш певність того, що я все ж про ваджу якусь корисну справу*'. Ото 1913 р. мама пе ревезла редакцію ,,Р. К.“ до Гадяча й оселилася там настало (літуючи, звичайно, в Зеленому Гаю). Сестра моя Ольга зі своєю родиною та я приїздили до мами влітку і в тих роках до мами в гостину приїздили зна йомі. Здебільшого то були нові приятелі, бо давні ших мало вже зосталося в живих. Зелений Гай і тоді був все такий самий чудовий і чарував кожного, хто там бував, та не було вже того щасливого і цікавого життя в Зеленого Гаю, що було раніш за життя тата, Лесі й Михайла. За першої світової війни влада заборонила укра їнські періодичні видання, отже закрили „Рідний Край“. У січні 1917 року маму запросили на редак тора газети Гадяцького Земства, що виходила росій ською мовою. Мама добилася постанови Земства про те, щоб газета виходила українською мовою і тоді згодилася бути в ній за редактора і була редактором цього часопису до початку 1919 року. Революційні події мама зустріла радісно, з вла стивою їй енергією і не зважаючи на свій похилий вік, брала участь у громадському житті у Гадячі. Ці роки 1917— 1920 у Гадячі, як і по всій Україні, йшла дуже загострена національна боротьба. Наприкінці 1918 року Гадяч зайняли большевики, від мами ві дібрали Зелений Гай, ліс порубали на дрова, а бу динок продали ,,на знос“ якомусь спритному зайді, що поставив з цього матеріялу десь на Пслі сукно вальню. Так не стало Зеленого Гаю. Тяжко, прикро було мамі переживати його кінець. Щ е на початку 1918 р. у мами, як і в усіх інших землевласників, забрали іншу власність — землю (теж у Галицькому повіті), і хоч матеріяльно мама тоді втратила значно більше, але поставилася до того цілком спокійно, — земля її перейшла до селян. Коли б влада, відібравши від мами Зелений Гай, не знищила його, а влаштувала в ньому Дім Відпочинку для українських письменників, чи літ- нисько для українських дітей, чи щось інше по дібне — з певністю можу твердити, що мама не пере живала б так втрати Зеленого Гаю. Але як ото так, по-хижацькому знівечили його, тоді дійсно не сила було мамі дивитися. Вона так почувалася тоді, наче була присутня на похороні близької людини. Чарівну красу лісу в Зеленому Гаю й почуття ма мині, коли нищили Зелений Гай найкраще ілюструє мамин вірш: ДО ЗЕЛЕНОГО ГАЮ (напередодні 1919 року) Прощай коханий мій, Зелений Гаю. Прощаюсь не в розкішнім любім маю, Коли найбільш пишаєшся красою, Окроплений весняною росою, Пташиним співом збуджений, розвитий, В зелені шати рясно так повитий. Ні, на Різдво прощаюся з тобою, Як сніжною ти встелений габою. Як з інею мороз плете мережки, На віти срібнії чіпля сережки. Та ти й тепер стоїш такий ошатний: З-під снігу стовбур виступа брунатний, На білеє ж около наче самоцвіти Розсипав хто, додолу і на віти, — На сонці сяє іней той яскравий; Стоїш і на Різдво ти кучерявий! Н А Ш Е Ж И Т Т Я — Г Р У Д Е Н Ь , 1 9 6 3 39
Page load link
Go to Top