Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
2 WWW.UNWLA.ORG “НАШЕ ЖИТТЯ”, СІЧЕНЬ 2015 Протягом першого місяця цього юві- лейного року, коли СУА святкує свою дев’ят- десяту річницю, запрошую вас дивитися в майбутнє, на ті прекрасні можливості, які воно нам відкриває, попри відчуття ностальгії і ве- ликої гордості за минулі значущі досягнення наших попередників. Екзекутива СУА склала кілька плянів на наступний рік: оновити ін- формаційну брошуру СУА, яка використову- ється для ознайомлення з нашою організа- цією; розробити DVD про історію СУА та наші сучасні досягнення і поширити його між окру- гами і відділами у 2015 році та використову- вати його при плянуванні заходів, присвяче- них 90-ій річниці СУА; організувати мистецьку виставку українських жінок-митців у заснова- ному СУА Українському музеї у Ню Йорку (відкриття цієї виставки передбачається на час річного засідання Головної Управи СУА восе- ни 2015-го року). З вашою підтримкою ці та інші події зможуть показати у найкращому світлі нашу діяльність у США та за їх межами. Ми з нетерпінням чекаємо цікавого 2015-го року і заохочуємо усіх плянувати різні заходи на льокальному рівні. Ми з чоловіком нещодавно повернулися з подорожі, яка хоч і не пролягала через Укра- їну, однак виявилася дуже пов’язаною із нею: під час нашого туру ми зібрали багато особис- тих історій українців, почули їхній досвід. Ми зустріли і зуміли поспілкуватися з кількома молодими українцями, поговорили про життя, політику, про війну, яка зараз завдає стільки горя їхній батьківщині. Це виявилося надзви- чайно цікавим досвідом і великою мірою таким досвідом, який відкриває очі на багато речей! Я б хотіла поділитися з вами кількома їхніми думками, оскільки це є суб’єктивна, особисто пережита сторона тих новин з України, які нас буквально «бомбардують». Є два штрихи, спільні для всіх наших співрозмовників. По-перше, усі вони мають вищу освіту (за спеціяльностями: бізнес, між- народний бізнес, готельний менеджмент), але не зуміли працевлаштуватися в Україні і були змушені шукати роботу закордоном (контрак- ти для працевлаштування на круїзних лініях підписуються на 6 місяців, і це 12 годин на добу без вихідних; потім є два місяці відпочин- ку, і все починається знову). По-друге, кожен із них переконаний, що не слід чекати чогось доброго, або остаточної розв’язки війни в Україні, якщо боротьба продовжуватиметься, і що має бути мирне рішення, хоча більшість були скептичні стосовно ефективності навіть цього шляху вирішення проблеми. Катя з Харкова, приваблива молода жін- ка, якій 23 роки, виразилася так: у Харкові жи- ти «нормально». Вона кинулась мене обіймати і дякувати мені, коли я поділилася з нею тим, що з ініціятиви СУА започатковано Фонд Жертв Війни. Катя вся світилася щирістю при цьому! Настя та Андрій з Одеси мали два про- тилежні погляди. Обоє є батьками і через не- обхідність залишили своїх дітей вдома: Настя – з чоловіком, Андрій – із дружиною. Настя стверджувала, що одесити захищатимуть їхнє місто до кінця, якщо у нього ввійдуть чужі вій- ська, і що вони бажають залишатися грома- дянами України. Андрій, навпаки, говорив, що війна – це політичний трюк, якого не повинно бути, бо так насправді між українцями і ро- сіянами немає різниці, і їхнє походження таке саме, і що вони жили дотепер у гармонії і про- довжували б так жити, якби не була затіяна ця «політична» гра сил. Тарас із Тернополя – молодий чоловік років двадцяти п’яти – розповів, що його бать- ко, ветеран Афганської війни, був змушений їхати на заробітки закордон, щоб оплатити Тарасову освіту у Києві. Хлопець надзвичайно любить і поважає свого батька. Тарас розповів, що його університетський ступінь виявився «непотрібним» в Україні, і що саме тому він знайшов через мережу Інтернет свою теперіш- ню роботу. Його брат також вчиться і працює поза межами України, залишивши маму-вчи- тельку саму. Остаточним висновком його було те, що в Україні немає майбутнього (в кар’єр- ному пляні, з економічних причин та через війну) і що він мусить заробляти гроші та пля- нувати своє майбутнє, однак поза Україною! Марина із Криму загалом відчула, що після анексії Криму Росією справи там пішли на краще, тому що зарплати та пенсії зросли, а також є обіцянка, що охорона здоров’я буде покращена. Вона твердила, що українські бан- ки були закриті, тож ті, що залишилися в Кри- му, не можуть зняти свої депозити. Дівчина фі- нансово підтримує своїх батьків завдяки своїй теперішній роботі, і вона справді її потребує! Оскільки мешканці Криму були змушені здати їхні українські паспорти і отримати російські,
Page load link
Go to Top