Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
ПЕРЕСТУПИЛИ МЕЖУ ВІЧНОСТИ СВІТЛІЙ ПАМ’ЯТІ ЛІНИ МИКУЛИ-БАСЮК (1918-2008) Слово виголошене 22 лютого 2008 р. Будь-яке прощання супроводить смуток розлуки, а прощання з дорогою людиною, що відійшла до вічности, справді болюче. І, як не дивно, бо ж усі знаємо, що це мусить бути, а проте тяжко сприйняти. Уже декілька тижнів кружляли вістки, що Лінка, яку сьогодні прощаємо, дуже хвора. Знов і знов ми чули, що „нині їй краще” або „вже знов погіршилося”, і так до самого ранку 16 лютого 2008 р. Тоді, як тільки почали пробиватися перші сонячні промені, душа, дорогої нам Лінки поки нула зболіле тіло, і вона заснула вічним сном. Я знала покійну від 1945-го - довгих 63 роки. Познайомилися ми в маленькому містечку Кавфбойрен у Баварії, на околиці якого жили по селах родини українських скитальців. Зорганізо ваний табір містився в малому ґастгавзі „Стахус”, але там могло приміститися хіба що 50 осіб. При ватники були зареєстровані й отримували правну опіку і з таборової кухні харчі. Лінка з Олею Коваль (яку в Чікаґо знали як Олю Забродську) мешкали приватно, але всі ми разом творили одну активну громаду, влаштовували концерти, слуха ли доповіді, організовували забави. А було де, бо хоч будинок табору був малий, але мав досить простору залю зі сценою. Першою такою родин ною зустріччю був щедрий вечір у січні 1946 р. Був він знаменний тим, що Лінка й Оля прийшли з американським вояком-українцем Олесем (пізні шим чоловіком Олі). В ті часи це для всіх було подією. Я працювала тоді в УННРА, а Лінка - в медлябораторії. Лікарем був д-р Капітан, Лінчин земляк. Вона виїхала з Німеччини до США в кінці 1949 р. і жила в Детройті. Я отримувала вістки про неї від наших спільних друзів, які також по селилися в тому місті. Лінка переїхала до Чікаґо десь при кінці 50-тих років. Вона зразу включи лася в громадське життя, стала членом Союзу Українок Америки. Патріотично-громадське нас- тавлення до життя винесла з дому, з родинного міста Калуша, де була заанґажована в ОУН та мала певні зв'язки з УПА (допомагала медикамен тами, харчами, переховувала упістів тощо). Лінка була дуже скромна, не говорила багато про себе, не хвалилася, працювала в громаді тихо, без розголосу, не задля похвал і грамот, а постійно, послідовно, чесно. Як я вже згадувала, Лінка включилася у працю 22-го Відділу СУА. Завжди займала якийсь пост не тільки в Управі Відділу, а від 1963-го року - і в Окружній Управі. Як на мене, Лінка була ентузіястка і найвідданіша членка СУА, що доказувала своєю працею. Коли комусь треба було довідатися щось про минулу діяльність - Лінка знала, хто в котрій каденції був головою. Лінка була джерелом інформації і пам’ятала, хто брав участь в будь-якій імпрезі СУА. І як не дивно, її праця в СУА мала вина городу, унапрямляла її особисте, самотнє життя, бо саме під час побуту на IX Конвенції Союзу Українок Америки в Клівленді, пізнала в Укра їнському Парку, біля пам'ятника Лесі Українки, свого майбутнього чоловіка, мґра Омеляна Ба- сюка. Він переїхав до Чікаґо, і в 1962 р. вони одружилися. Обоє були активні в культурно-гро мадському і церковно-релігійному житті Чікаґо. Для відпруження і відпочинку їздили до свого будиночка у Вісконсині, там плекали квіти, горо дину тощо, щоб набратися сил до дальшої праці в громаді і для громади. їхньою дуже шляхетною прикметою була велика жертовність на громад ські, наукові, церковні, харитативні цілі. Родина в Україні була огорнена любов'ю і великою мате- ріяльною допомогою: не раз то вона відвідувала її в Чікаґо, то Лінка їздила додому - в Україну. На жаль, у 1995-у році чоловік Лінки оси ротив її, бо в листопаді помер. Осталася знову сама, але в колі близьких приятелів, перейшла жити поблизу своїх друзів, біля церкви, в центрі „Українського Села” Чікаґо. Далі працювала в 22-у Відділі СУА, в Окружній Управі, брала участь в усіх громадських імпрезах, бенкетах, продовжувала добродійну працю. А потім після одних недільних сходин, відразу в понеділок, потрапила до лікарні, з якої вже не повернулася додому. Прощаюся з нею від усіх союзянок, а особливо від 22-го Відділу, дякую за її жертовну працю і приклад до наслідування. Дивно знати, що Лінки вже не буде на наших наступних сходинах. Вічна їй пам’ять! Іванна Т. Ґорчинська
Page load link
Go to Top