Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
були дуже розчаровані, що ми не змогли поїхати, як хотілось, кудись в Карпати, оскільки пе решкодила абсолютна відсутність коштів на поїздку. Однак я намагалася показати їм всі барви нашої української пісні, думи, легенд і переказів. Щодня вони мали нагоду спілкуватись і записувати від ялтинців похилого віку (а більшість з них - членки Союзу Українок) спогади про звичаї і традиції, про радощі і горе, які ми собі не уявляємо без пісні, без гострого перченого слівця. За день такої практики вони дізнавались більше, ніж за тижні гортання сторінок книжок (яких, до речі, в інституті також не вистачає). Для багатьох оповіді деяких стареньких були справжнім одкровенням, на моїх очах виростав міст єднання між поко ліннями, скроплений непрошеними слізьми наших поважних гостей. Може, я і перебільшую, але тільки, думаю, і вас не залишить байдужими одна фраза з замітки до інститутської газети, яку написав про фолкльорну практику студент Дмитро Новохатський: “...ми ніби діткнулися до самого серця українського народу...” Дмитро - моя найбільша гордість. Пере конана, що бути йому науковцем. Починаючи з другого курсу він серйозно вивчає українську літературу, бере участь у конференціях, пише вірші та оповідання. Та хіба назвеш всіх талановитих? На жаль, не вистачає коштів бодай на скромні премії переможцям конкурсу “Кримська плеяда”, а вони заслуговують гідної відзнаки. Ось буквально сьогодні приніс на конкурс свою роботу незнайомий ялтинський юнак, студент-хімік Таврійського національного університету ім. Вернадського. І звернувся до мене з незвичайним проханням: допомогти йому здобути другу освіту, а саме - “українська мова і література”. Ви б почули, яка шляхетна вимова у хлопця, яку йому передала старенька бабуся! Виявляється, він був неодноразовим пере можцем кримських олімпіяд з української мови і літератури. І тепер зрозумів, що саме через мову зможе повніше реалізувати себе, хоч знає: нелегко буде йому, такому нестандартному, серед кримчан, які нерідко так зловороже наставлені до всього українського. Прикро, але це реалії нашого життя. Виплекана з таким трудом українська школа в Ялті і досі знаходиться в дитячому садочку, радіопередачі українською мовою домагаємось уже півроку, у рік ювілею Лесі Українки міська влада не виділяє найменших коштів на ремонт приміщення державного музею Лесі Українки. Нерідко опускаються руки. Але, повернувшись додому, обкладаюсь зібраними фоліантами з української літератури, перевіряю тести і творчі роботи, десь опівночі прасую сукню (отриману в дар з вживаними речами від Союзу Українок Америки - як би я вижила без цієї допомоги?), бо завтра знову до праці. І знову я зайду в авдиторію, і знову скажу синім і чорним, голубим і карим юним очам - “Доброго ранку...” а подумки додам: “...мої спадкоємці”. Світлана КОЧЕРГА НАШЕ ЖИТТЯ”, КВІТЕНЬ 2001 7 За комп’ютером Дмитро Новохацький. Фолкльорна практика, у центрі Параскева Романішин.
Page load link
Go to Top