Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
вірилося, що я на Соловках спостерігаю образ нелюдського жаху. Неабияке враження зробила на мене надгробна плита останнього кошового Запо різького війська Петра Кальнишевського біля стіни Преображенського Собору. Я натрапив на неї цілком несподівано. Про її доцьогочасне існування я нічого друкованого не зустрічав і ніколи не сподівався, що будь-які сліди Кальнишевського на Соловках ще можливі. Плита повністю записана, заросла хабуззям і досить знищена майже 200- літніми морозами, снігами та дощами. Я старанно відмив її водою і зфотографував, але крім імені, прізвища й дати смерти, більше нічого відчитати неозброєним оком не зміг. Та це пощастило зробити у Нью-Йорку. У паризькому архіві отця протопресвітера Володимира Вишневського, його син Вячеслав, віднайшов текст цього надгробного напису: Здесь погребено тєло в Бозе почившаго Кошевого бьівшей некогда запорожской грозной Сечи казаков АТАМАНА ПЕТРА КОЛЬНЬІШЕВСКАГО Сосланнаго в сию Обитель по ВЬІСОЧАЙШЕМУ повелению в 1776 году на смиренне — Он в 1801 году по ВЬІСОЧАЙШЕМУ повелению снова бьіл освобожден, но уже сам не пожелал оставить обитель в коей обрел душевное спокойствие Смиреннаго Христианина искренне познавшаго свои виньї. Скончался 1803 года октября 31 дня в Суб 112 лет от роду Смертию благочестивою доброю Блажении мертвии умирающии о Господе Аминь 1856 А.Л. Серед нас, українців, існує переконання, що Кальнишевського було похоронено у монастирі біля Преображенської церкви. Нашим англомовним екскурсоводом у монастирі був архангельчанин Глеб Тюрін. Він назвав себе істориком і про Петра Кальнишевського й Запорізьку Січ був досить добре поінформований. Але відповідаючи на моє запитання сказав, що мертвих у ті часи хоронилося на цвинтарі поза мурами монастиря. Згодом, ще кілька неспорохнявілих надгробних плит (їх мабуть 12, І.Л.), знайдених на неіснуючому вже цвинтарі, було перенесено на територію монастиря і покладено біля Преображенського Собору. Тепер виникає питання, чи є прах Покійного під цією плитою? Можемо собі лише уявити яке було б торжество у 2003 році в незалежній Україні, з приводу повернення на Запоріжжя останнього кошового Запорізького війська Петра Кальнишев ського у 200-ліття його смерти на Соловках. Дуже уважно приглядалися ми також виставці “Соловецкие Лагеря Особого Назначения ОГПУ, 1923-1939".* Її було відкрито 6 червня 1989 року у Соловецькому музеї, що біля церкви Благовіщення, за почином т-ва “Меморіял” і працівників музею. Ця виставка — документ більшовицького соло- вецького злочину. Тут між численними експо натами — розпорядження лагерного начальства, монастирські двері з вирізаним для “надзирателів” вічком (“глазком”), нари, скарги на “начальство” в Москву й Комінтерн, ідентифіковані списки і знімки в’язнів (серед яких багато діячів української культури), “сповіді”, розраховані на полегші і помилування, невідправлені листи до рідних, особисті речі в’язнів: казанок, горнятко, ложка, черевик, пасок, тютюнярка, чорнильниця, вістки про плянування етапів у Сандормох на розстріли і підготовку до ліквідування соловецького ҐУЛаґа та багато іншого. Найбільше цих експонатів знайдено у Вознесенській церкві на Сікірній горі та Саватському і Муксапьматському монастирях які були штрафними ізоляторами. Багато ми довідалися і про форми покарання. Вони переважно залежали від настрою “на чальства” і помислів наглядачів. До неймовірних слід зачислити гоніння в’язнів голими багато кіло метрів по снігах, виставлення комарам “на пере куску”, кпячання на ріщю, кидання у пропасть, копання чобітьми до смерти, тощо. Приглядаючись і прислухаючись всьому цьому хтось з американців завважив: — “Бачу, що Гітлер багато навчився від більшовиків”. Соловецькі острови — це тісний цвинтар на якому спочили десятки тисяч політичних в’язнів, засуджених будувати Радянську імперію і на Соловках вмерти. Серед них: Микола Вороний, Микола Зеров, Мирослав Ірчан, Лесь Курбас, Ваперіян Підмогильний, Антін Крушельницький з дочкою і двома синами, Юліян Бачинський та тисячі інших українців, кістки яких розкинуті по цьому архіпелагу. Винстон Черчіль одного разу сказав, — “Правда часом є такою важливою, що її обо роняється навіть брехнею”. Правда про Соловки більшовицької ери була великою державною таємницею. Її боронилося брехнею, тюрмою і шістьма грамами у потилицю. “Соловецькі Табори Особливого Призначення ОГПУ, 1923-1939”. Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top