Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
МОЇЙ БУКОВИНІ В моїй батьківщині під цю пору колишуться по крутих польових доріжках (чи буду ще коли ними ходити?) навантажені хлібом вози. По досвітках скриплять колодязі, а вечером линуть сині димочки до неба, як сама молитва. В моїй батьківщині осінь ступає в червоних сап’янцях, заквітчана у соняшники і китиці винограду, підхмелена на весіллях, розспівана на толоках. Але ви цього не бачите. У моїй батьківщині вечірні тумани заступають хороводи русалок і зорі так близько над землею, що можна говорити до них і чути їх молитву. В моїй батьківщині... але ви цього не чуєте... У моїй батьківщині сонце ходить босоніж, оперезане бабиним літом, з червоною калиною у русявіій голівці. У моїй батьківщині... Але пощо я буду говорити вам про неї, коли ви не тужите за нею, коли вона для вас така далека й така недійсна?.. 1936 Ірина Вільде. “Окрушини”, 1 969. Ірина Вільде в товаристві Буковинок села Заставна. Iryna Vilde with Bukovynky of the village Zastavna. СОФІЯ МАЙДАНСЬКА ЛЮБЛЮ ЛЮБИТИ ЛЮБОВ ПРО ПРИРОДУ ПОЧУТТЯ НОСТАЛЬГІЇ В КОНТЕКСТІ ЖИТТЯ І ТВОРЧОСТИ ІРИНИ ВІЛЬДЕ Однієї теплої, весняної днини 1913 року, гурт учениць Чернівецької платної вчительської семінарії поїхав до Вередчанки — села в Кіцманському повіті, щоб відвідати народного вчителя, відомого вже тоді на Буковині письменника Дмитра Макогона. Серед них була і моя бабуня Євдокія Райлян. Дивно, але з тих відвідин, що певно, аж пашіли дискусіями на педагогічні теми, у бабуні зберігся лише ідилічний образок лужка, вкритого молодою травою та стокротками, де поміж студентської молоді безугавно, живим сріблом снувало мале, веснянкувате дівча. Це була дочка письменника — Дарочка. Через багато років, уже на початку шістдесятих, коли Ірина Вільде в товаристві молодих художників уперше переступила поріг нашого дому в Садгорі і вибуховою життєрадістю розхитала його нащулену тишу, бабуня, пригощаючи гостей патріярхально-про- вінційними вишневими конфітурами з криничною во дою, пригадала їй про ту зустріч. В пориві розчу лення, скропивши бабуню ностальгічними слізьми, Дарина Дмитрівна притисла її до грудей, як стару ляльку з вицвілими очима, що несподівано потра пивши до рук, нагадала про замурзані малиною, поз бавлені відчуття часу, дні дитинства. Оговтавшись від приголомшливого нурту, що за вирував у нашій малій вітальні, я вилізла зі свого сховку за фортепіяно, куди попервах мене відкинуло вибуховою хвилею небувалої кількости розсміяних знаменитостей і звідкіля з німим захватом, що бук вально паралізував мене, стежила за ними. Знову точилися дискусії, але вже довкола інших тем, інших імен до з’яви яких спричинилася короткочасна від лига шістдесятих. І мене, малу, що крутилася під ногами у дорослих, переповнювало войовниче почут тя причетности утаємничености: нікому не скажу, хоч би мене на вогні палили. Вони говорили на повен голос, бо в нас був власний, збудований дідом буди
Page load link
Go to Top