Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
продовжив навчання у Празькому університеті. З перервами Василь Барвінський пробув тут від 1906 до 1915 року, та ще проживав якийсь час у Празі наприкінці 1920-х pp. То ж не дивно, що вважав Чехію своєю другою батьківщиною. Здобув тут диплом викладача фортепіяно, закінчив Школу Вищої Майстерности з композиції. Вчився дуже інтенсивно і давав приватні лекції, щоб заробити на хліб насущний. Та це тільки мала частка його діяльности за кордоном. Він виступав як піяніст у концертах в Празі (де ще й досі це пам’ятають!) та у Відні. Організував вечори української музики, в яких пропагував творчість М. Лисенка, С. Людкевича, українську народну пісню. Писав статті і рецензії у німецько і чеськомовній пресі. Навчався і співпрацював у славній тоді школі ритмічної гімнастики Жака Далькроза; цю систему переніс опісля на рідний ґрунт. Поступово Василь Барвінський ставав значною і відомою фігурою за кордоном. Він вважався модерністом завдяки своїм п’єсам з тембровими і ритмічними знахідками. Почав друкуватися в найвизначнішому тоді видавництві — “Universal-Edition” у Відні. Це були солоспіви і, особливо, фортепіянні твори з українським кольоритом, які отримали широке розповсюджен ня у світі і у 1920-і pp. дійшли аж до Японії. Василь Барвінський став, властиво, першим українським композитором, твори якого публікувалися поза межами батьківщини. Тому, коли у 1915 році його несподівано і з великим натиском почали кликати до Львова, В. Барвінський спершу рішуче цьому супротивився, не хотів замикатися у вузьких рамках ще мало розвиненої місцевої культури, вважав, що значно більше може вдіяти для розвитку свого таланту і для України за кордоном. Але йшлося про справу важливу — ке рування Музичним Інститутом ім. М. Лисенка, у Львові. Заснований у 1903 році, в честь святкуван ня ювілею М. Лисенка, цей навчальний заклад, са ме у 1915 році, отримав новозбудоване на внески народу чудове приміщення, але його директор С. Людкевич, як офіцер австрійської армії, мусів йти на війну. Очевидно, В. Барвінський про це все знав і навіть написав на відкриття будинку Інституту один з найкращих своїх творів — “Секстет”. Та не сподівався, що йому, 27-річному, доведеться відразу стати його директором. Але інших достойних, відповідно освічених кандидатів тоді у Львові не було, і В. Барвінський, з чисто патріотичних почуттів, переїжджає до Львова. Тоді ж одружується з піяністкою Наталією Пулюй, дочкою відомого українського фізика. 24 роки він пробув на посаді директора, вже Вищого Музичного Інституту ім. М. Лисенка, а відтак, у 1939-41 та 1944-48 pp. керував Львівською консерваторією. Ролю Музичного Інституту у Львові годі переоцінити: об’єднавши кращі викладацькі сили у цій ділянці, він ніс музичну освіту широким масам Західньої України, завдяки створенню філіялів у всіх більших містечках. Василь Барвінський і Станислав Людкевич їздили туди на іспити, перевірки. В Інституті відкривалися здібності українських дітей, розвивалися таланти. Звідси вийшло багато визначних музикантів. Давалися не тільки концерти, але й оперні вистави. Після Другої світової війни ці традиції Інституту були перенесені аж за океан. Колишні його викладачі — композитори, музикознавці, піяністи, скрипалі, віольончелісти, співаки, разом з емігрантами зі Східньої України створили у 1952 році Український Музичний Інститут в Нью-Йорку. Таким чином і чужинці ознайомилися з цією унікальною освітньою структурою. Бо ж ніде у світі не існувала музична установа з централізованою системою управління, що пов’язувала б усі осередки музичного навчання країни. У випадку Сполучених Штатів — це давало не тільки єдиний викокий рівень навчання, але й зміцнювало національний зв’язок поміж українцями, завдяки охопленню філіями Інституту кількох штатів. Інститут підносив також престиж української нації серед американців, які нерідко здобували тут музичну освіту. І, як колись в Галиччині, це музичне навчання надзвичайно підвищувало культурний рівень широких верств населення. Хоч тепер інтелектуальні зацікавлення перенеслися в більш раціональні сфери, здається важко було б знайти українську родину у близьких до Нью-Йорку штатах, в якій би хтось у 1950-70-ті роки не навчався в Музичному Інституті. Умови праці В. Барвінського як директора Вищого Музичного Інституту ім. М. Лисенка у Львові не були легкими. Штат працівників разом зі сторожем складав 4 особи, отже він вирішував справи від ранку до вечора тут, та ще й вдома. Викладач фортепіяно — був чудовим педагогом, в якого навчалися Роман Савицький — піяніст, а пізніше перший директор Музичного Інституту в Нью-Йорку, Дарія Гординська-Каранович — пія- ністка, педагог і музикознавець, яка також якийсь час виконувала цю функцію. Після Р. Савицького цю посаду займав композитор і музично-гро мадський діяч Ігор Соневицький, якого власне В. Барвінський скерував на шлях творчости. Взагалі важко було б знайти музиканта, та навіть людину іншої спеціяльности, яка, зіткнув шись з Василем Барвінським, не відчула б його благодійного впливу. Він був великим авторитетом у музичному житті Західньої України; так як батько, також утримував зв’язки з українцями з-за Збруча. У 1928 році з групою музик поїхав в концертне турне до Києва, Харкова, Одеси, Дніпропетровська. В репертуарі учнів Інституту були твори Ревуцького, Косенка, Лятошинського. 4 НАШЕ ЖИТТЯ", ГРУДЕНЬ 1998 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top