Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
неймовірне. Він набагато, можливо у сім, вісім раз більший від дзвону Печерського. Дванадцять юнаків з великою натугою могли його розхитати;... Без того, щоб хто небудь не розхитував його (язика дзвона — С. Б.) із середини, він не міг би дістати країв дзвона із-за його ширини. Коли вдарили в нього, наші вуха були оглушені його сильним громоподібним дзво ном... Міцна, висока дерев’яна дзвіниця, найбільша серед бачених нами до цього часу, вся хиталась і тремтіла”. У манастирях існувало правило, за яким тільки після сиґналу головного найбільшого дзвону, могли "благовістити” дзвони інших церков. Очевидно, що таку ’’службу” благовіста виконував і "величезний дзвін”, якого було куплено у 1699 р. до Крехівського манастиря. Пластика і декоративне оздоблення ’’Благовістів”, крім їх монументальних форм вирізнялася особливою пишнотою у вигляді широких декоративно розви нених фризів, вотивних зображень святих, або окре мих агіографічних сюжетів, поповнених велемовною епіографікою із священними текстами з Біблії, окре мими гаслами, присвятою або дарчими написами. У різні часи їх художнє вирішення зазнавало західньо- европейських стильових впливів, починаючи від "Го тичних” галицьких зразків аж до рококкових та кля- сичних і сецесійних форм XVIII поч. XX ст. Так, дзвін ’’Кирило”, відлитий Ф. Полянським у 1783 р. для Успенської церкви у Львові, який вважався тоді най більшим у Галичині, відзначаєтьтся яскраво вираже ними ’’клясичними" художніми засобами виразности. Шию дзвона прикрашає орнаментальний фриз "до бре прорисованих, симетрично розміщених гілок аканта з підвішеними до них "Гірляндами”, виконаний у низькому спокійному рельєфі. В поєднанні із рит мом прямолінійних валиків та м’якости скульптурних форм барельєфних зображень виразно проступає, як зазначає П. Жолтовський, вплив клясицизму. Особливістю художнього оздоблення дзвонів є органічне поєднання в одній орнаментальній системі пластичних засобів виразности із строгим ритмом графем у вигляді дат, імен або донаторських написів; а також декоративних фризів стрічкових рослинних мотивів з образотворчими елементами у вигляді картушів зі зображеннями фігур або ликів святих; іменами яких часто називали дзвони: Богоматері, св. Миколая, Михаїла і Гавриїла, Юрія Змієборця тощо. Найраніші відливи дзвонів відрізняються просто тою і стриманістю написів. Для ’’ренесансних” дзво нів характерним є м’якість ’’низьких” невисоких ре льєфів рослинних переважно "вазонкового” типу орнаментальних фризів. Бароккової форми дзвони відрізняються динамічним розвитком силюетів, не спокійним ритмом рослинних та антропоморфних орнаментальних фризів із "палеографічними” й го ризонтальними поясами, а також розмаїттям відлитих у високому рельєфі іконографічних та геральдичних зображень. В цілому, у пластиці і декоративному оздобленні українських дзвонів простежується розвиток формо творчих ідей загальноєвропейських мистецьких сти лів, творчо переосмислених місцевою традицією. Дзвоноливарництво було не тільки надзвичайно трудомістким, а й дуже складним ремеслом, яке ви магало від майстра великих знань і досвіду у поєд нанні з творчою інтуїцією і тонким відчуттям форми. Адже кожний із дзвонів повинен був володіти тільки йому притаманним "голосом”, чого добивалися не тільки розмірами відливів і пропорційним співвідно шенням металів у сплавах, а й товщиною і про- фільованням грушеподібних "плафів”, величиною і формою ’’язиків”, діяметром "шиї” (найвужчої верх ньої частини дзвону) і навіть пластикою оздоблення. Тому "дзвонників” завжди і всюди шанували, стави лися до них з великою повагою. Давньоукраїнський поет Климентій Зиновіїв кінця XVII—початку XVIII ст., описуючи їх працю, зазначає, що з-поміж інших ремісників вони заслуговують особливої похвали: ”Як і у всяких ремісниках на світі є потреба: Так з між них і звонників християнам треба. Бо ж бо всякі вони виливають звони: котрі людей до церкви скликають. І до зигарів звони також, знаємо, потрібні: і до трапез осібно теж не безпотрібні. За те і за їх труди Боже їх нагороди: і від великих напастей і скорботи звільни”. У давнину могутність дзвону оцінювалася від далю, з якої було його чути. Так, в середині XVII ст. над ворітьми Преображенської церкви в с. Лисянка висів мідний дзвін, мелодійні звуки якого було чути за годину їзди до села. А подзвін києво-печерського ’’Балика”, як стверджують очевидці, був ще могут нішим: "Його голос гримів, досягаючи віддалі й трьох годин їзди тому, що був дуже чистий”. Частотою звуку визначалася якість відливу. А від сплаву мета лів, з якого дзвін був виготовлений, залежав тембр голосу, його мелодійність, кожна з яких визначалася "малиновим”, а з доданням срібла — "кришталевим дзвоном”, тощо. Треба зазначити, що подзвін старих українських дзвонів, на відміну від, наприклад, ’’мос ковських” відрізнявся саме мелодійністю, а не ритмі кою музики. До дзвонів завжди відносилися як до живих істот, добре розуміючи їх особливу мову. В часи воєнних лихоліть дзвони ’’били тривогу” при наближенні во рога; ’’голосили за убієнними”; дзвонили на сполох при виникненні пожеж чи повеней; "служили” орієн тирами для мандрівників під час хуртовин і буранів. У залежності від кількости дзвонів, якими дзво нили водночас, тембру, частоти і протяжности сиг налів, а також пауз між ними тощо, люди навчилися добре розпізнавати, про що їм спішили повідомити Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top