Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
князем Володимиром для церкви св. Георгія були вилиті ’’...дзвони дивного звуку. Таких не було у всій землі”.4 Появившись в Україні порівняно рано, дзвони були досить дорогим і рідкісним явищем. Спочатку вони встановлювалися лише у князівських патро- нальних або кафедральних церквах. І тільки з роз витком місцевого ливарництва дзвони стають більш доступними для міських парафій та великих сіль ських громад. Староукраїнське мистецтво відливання дзвонів зародилося у Галицько-Волинських землях, про що свідчить Руський літопис. Найдавнішою відомою нам пам’яткою українського дзвоноливарництва збереже ною до наших днів є ’’юрський дзвін”, відлитий Яко- вом Скорою для св. Юра у Львові у 1341 р. Про розвиток традиції галицького монументального лиття свідчать виготовлені на кошти українського братства у 1578 р і встановлені у 1580 р. великі дзвони на вежі Корнякта Львівської Успенської церкви, які своїми розмірами перевищували всі існуючі у тогочасній Польській державі. ’’Величезний дзвін” (1699 р.) із написом кирилицею, що його куплено ”...до храмів Преображенія Господня, Покрови Богородиці, св. Ми- колая”5 висів на дзвіниці над ’’Криницею” у Крехів- ському манастирі, що коло Львова. Відсутність пам’яток та писемних відомостей не дають можливости простежити розвиток відливання дзвонів на східньоукраїнських землях впродовж XIV- XVI ст. Однак дзвони, відлиті у 1648-49 pp. в одній із військових людвісарень, в орнаментальному оздоб ленні яких збережені кращі ’’традиції кириличних” дзвонів, дають можливість стверджувати безперер вність традицій розвитку національної монументаль ної металопластики. Велика кількість дзвонів у "ко зацьких” церквах, їх різнотипність, а в окремих ви падках монументальність, свідчать про те, що вже в середині XVII ст. українське дзвоноливарництво сто яло на надзвичайно високому рівні, який дозволяв монументальні відливи дзвонів-гігантів, розмірами і чистотою звуків яких дивувалися чужоземні мандрів ники. Так, у Києві ’’антіохійські” гості були "приго ломшені” ’’...величезних розмірів”.,.”з великий намет” дзвоном, що висів на дзвіниці коло собору Софії і оглушені ’’...його сильним громоподібним” голосом і в той же час "низьким м’яким” звуком.5 Значного розвитку українське дзвоноливарниц тво досягло, починаючи з другої половини XVII ст. та у XVIII ст. Важливими центрами художнього мо нументального лиття стають такі східньоукраїнські міста як Київ, Стародуб, Почеп, Новгород-Сіверський, Ніжин і Глухів. Так, у другій половині XVII ст. у Києві ’’відливав” Афанасій Петрович, якому належать такі видатні тво ри, як дзвони "Кизикармен” та "Варлаамовий” для Києво-Софійського собору і ’’Старший” для Виду- бецького манастиря. У Новгород-Сіверському най- видатнішим серед ливарників був Іван Андрійович, а в Стародубі у той же час працював відомий ’’вели кістю дзвонів” Василь Яковлевич. На рубежі XVII- XVII ст. у м. Глухові створив свої дзвони для церков у містах Стародубі та Глухові і для Димницького манастиря коло Чернігова — Карп Балишевич. Тоді ж у місті Коропі працював відомий людвісар Іван Горлякевич, а в Києві Олексій Іванович Звонник. У XVIII — поч. XIX ст. відливання дзвонів стає основним видом монументальної металопластики на західньоукраїнських землях. Так, у Львові наприкінці XVII ст. працював талановитий майстер Григорій Вель- хович, а в другій половині XVIII ст. — Федір Полян- ський, автор знаменитого дзвона "Кирило", відлитого для львівської Успенської церкви. Значним осеред ком дзвоноливарництва були Броди, в якому працю вав Михайло Бобинський, а також Перемишль, де "відливав” Василь Комарницький. Характерною озна кою художніх відливів західньоукраїнських майстрів є стриманість форм і високе відчуття стильової чистоти. Церковні великі і малі дзвони, в залежності від їх функцій у динамічному процесі релігійних христи янських обрядів, (що у значній мірі визначається їх розмірами і тональністю звучання), поділяють на "Празничний", "Воскресний", ’’Полієлейний”, "Буден ний” і ’’Малий” або п’ятий дзвін. Судячи по їх назвах у XVII — поч. XVIII ст. таких як "Благовість”, "Ранній”, ’’Буденний”, ’’Суботник”, "Постовий”, ’’Трапезний” та ін. типологія пізніших українських дзвонів дещо від різнялася від попередньої канонічної традиції. Особ ливе місце серед них займає "Благовіст” — най більший святковий церковний дзвін — з давньорусь кого — благовьщеник, благовьщати — повідомляти благу, тобто добру і радісну звістку: ’’Ньіньже оно дьиство х/с/во и инь празд/к/азь благовьщаю”. Розміреними ударами благовіста (в один дзвін з перервами) сповіщають віруючих про початок св. Літургії. В результаті цього і сам дзвін, яким знаме- нується початок Служби Божої у давні часи називали "Благовьстникомь” ”...если бьість колоколь во св. Софіи благовьстньїк”. Дзвін із назвою "Баликь”, як свідчать літературні джерела, був у Києво-Печерській Лаврі. Можливо, що саме про нього як про благовіст йдеться у подорожніх записках Павла Алеппського, що супроводжував антіохійського патріярха Макарія в Росію через "землю козаків" у середині XVII ст. Зокрема він зазначає, що перед відправою св. Літургії патріярхом Макарієм у свято Петра і Павла в Успен ській церкві лаври "До благовісту... дали знак кіль кома ударами у великий дзвін з перервами...". Очевидно, "Благовістом” був і небачених розмірів "с большой шатер”, вагою 750 пудів, вже вище зга даний нами, дзвін у манастирській церкві Софії Київ ської. У своїх записках Павло Алеппський так його описує: "як вдарили у великий дзвін, ми вийшли (з Успенської церкви Києво-Печерського манастиря — С. Б.), щоб подивитися на нього і побачити щось
Page load link
Go to Top