Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Download
Download Page
Download Right Page
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
МАРІЯ ЗУБРИЦЬКА 'ЯКБИ Я МІГ ПЕРЕЧИТАТИ ОБРАЗОК, ПОСВЯЧЕНИЙ ВАМ, МАМАМ, ТО МІЛІОН БИ ЗАПЛАКАВ...” (Д о 125-річчя від дня н а р о д ж е н н я Василя С т е ф а н и к а ) ’’Був як напочатку хлоп’ятком у білій сорочині і пройшов через життя як святий”, — саме так Вацлав Морачевський схарактеризував у своїх спогадах талановитого українського письменника Василя Стефаника, творчість якого є феноменальним яви щем української літератури. Новелі Стефаника — невичерпне джерело роздумів, переживань, відчуттів, катарсис через Слово, яке уособило безодню люд ського страждання і людського болю. Сам пись менник не раз підкреслював катарсичний характер своїх новель, і тому у листі до відомого літературо знавця О. Дорошенка писав: ”Я Вам ніколи не дарую того, що Ви мене зробили поетом трупа, ’умираючого життя’. Критики, які прийдуть після Вас, назвуть мене здоровлям України. Творчий доробок письменника — це результат чесного і прямого шляху в житті і мистецтві, творчого росту душі, яка жила життям свого народу, ’’музикою його нервів” у величі і в падінні його духу. Ось що писала Ольга Кобилянська в листі до Стефаника, прочитавши його ’’Камінний хрест”: ’’Страшно сильно пишете Ви, Так, якби-сте витесували потужною рукою пам’ятник для свого народу. Гірка, пориваюча, закровавлена поезія Ваша, котру не можна забути. І все хочеться її пити”. Мав Стефаник свій ідеал ’’правдивого чоловіка” і "прав дивого українця”, ці два словосполучення були для нього синонімами. Тому писав у своєму листі до Митрополита Шептицького 12.ХІІ.1935 року з приводу смерти одного з його найближчих друзів: ”Це був один з найбільш ідейних українців, правдивий як українець і правдивий як чоловік”. Вірив у правду свого народу, над яким хоч і пронеслися смертоносні бурі, руїна, але він вистояв. Тому й творче кредо Стефаника: ”Я люблю мужиків за їх тисячолітню історію, за культуру, що витворила з них людей, які не бояться смерти. Є що любити і до кого при хилитися. За них буду писати і для них”. Усі дослідники В. Стефаника підкреслюють гли бину його трагічного світогляду. Усі наголошують і на тому, що сам письменник пережив найтрагічніший досвід втрати — смерть своєї матері, яку любив і світлий образ якої проніс через усе своє життя. Від матері він успадкував душевну витонченість, чутли вість до краси і людського горя. Коли мати пись менника восени 1895 року захворіла і через параліч втратила мову, Стефаник із турботи, жалю та хвилю вання сам занедужав. Писав у той час: ”Я такі тер піння терплю, що їх не можу дальше зносити. Кожде ’НАШЕ ЖИТТЯ”, ТРАВЕНЬ 1996 5
Page load link
Go to Top