Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
Найбільше ж чекали ми, діти, зими. Бо після того, як поносиш до родини калач (це називалося в наших краях "носити вечерю”, хоч калач був у хустині лише символом, священим знаком, до якого родичі долучали приготовлені для нас подарунки), — отож після того йдемо гуртом колядувати. Мама ще зазда легідь навчила нас колядницьких пісень, і, доче кавшись пори, ми вже не шкодуємо горлянок, аби нас почули в хаті господарі. Одні колядки були довгі й гарні, а інші — короткі й смішні. Ми вже на ходу вибирали, кому яку співати: поважним господарям — довгу, бо дають колядникам по дві цукерки та яблуко, а скупеньким — коротку, аби честь відбути, все одно дадуть якогось куцень кого пряничка. А серед нас чомусь дуже цінилися цукерки. Коли ватаги розминалися на вулиці, першим питанням було: що і де дають; другим — чи багато вже наколядували. Ми тоді міряли світ своєю міркою: не "багаті й бідні”, а ’’щедрі й скупі”. За ті колядницькі й щедрувальницькі дні розви валися голоси і в сміливих, і в сором’язливих, і серед нас не було безголосих. Саме там — зародки науки гуртовного співу. І коли мої земляки дружно почи нають ”Ой хмелю ж мій, хмелю” — не кожен і профе сійний хор може з ними змагатися. І не було нам тоді втоми, і не чули ми, що в діряві чобітки набралося снігу, він розтав і ноги мокрі-мокрісінькі, — щоки пашать, очі горять, руки побабчились, бо ж рукавиці є не в кожного, і ми ховаємо їх у кишені. А в тих кишенях —дари й дари, таки зароблені нами. О й на г о р і Г о р д а н ь -р іч к а ст ояла, т а м П р е ч и с т а я Д ів а М а р ія С и н а купал а... Напрочуд тихі нині в моєму селі колядницькі й щедрувальницькі вечори. Та і в столиці не голосніші. Хіба хор Леопольда Ященка, наш славетний "Гомін” — гомонить, скликає громаду творити ритуал програ мування року піснею. О й т и, Х р и с т е -ц а р ю , н е б е с н и й владарю , д ар уй л іт а щ а с л и в ії цього д о м у г о с п о д а р ю ... На екранах комп’ютерів висвітлюються рухливі фігурки — стріляють, нищать одна одну, завойовую чи простір. А я дякую долі, що благословила мене ще пізнати поезію тих неповторних зимових вечорів, і розказую дітям, своїм та чужим, про той чар коля дування. Уміємо натискати клявіші комп’ютерів, та не вміємо співати — як наодинці, так і гуртом. Загу били нитку, що в’язала нас із космічним ритмом. Чи ж стали ми від того сильнішими й мудрішими? Проґрес, — кажемо. Цивілізація. А мені так тужно за тими вечорами! Лечу на крилах до роду — вже з диктофоном. "Мамо, наспівайте мені!..” Мама недовірливо диви ться на диктофон, трохи лякаючись, а трохи соромля чись, — мама ще ніколи не співала "для запису”, на замовлення. Та через раз-другий вона звикає, і на магнетофонну стрічку лягає її голос. Я й через віч ність упізнаю його рідний тембр, такий несподівано багатий і чутливий, з усіма відтінками й нюансами — туги, втоми, надії... Скільки ж то вечорів ми сідали з мамою край нашого нехитрого кухонного столика і висновували пісню за піснею з глибин пам’яті. А пісням нема й нема кінця. Родинні, весільні, купальські, ’’польові”, веснянки й щедрівки, поминальні й жниварські... "А коли ж то я їх ще співала? — ніби вибачається мама. — Забулося. Ану ще ось цю проминули”. І нова мело дія, новий сюжет — іскорка з вічного вогнища, що пригасло, але таки не вмерло. — Скільки ж ви їх знаєте? — запитую зачудовано. — А Господь його відає. Все йдуть і йдуть. Лиш давно не співала, то й забула багато. Але буду про бувати нагадати... Одна згадана пісня пробуджує інші — і така погідна й багата їхня сув’язь, і назва їй — безконеччя. Бо на яких лічильних машинах обрахувати те різно- барв’я, що таїть у собі народна душа? І постає з тих пісень історія мого народу, постає його будень і його свято, таїна і мистецтво родинного життя, розкривається широчінь української душі, такої спраглої до любови та краси і такої незахищеної супроти жорстокого й підступного світу, що вивітрює із себе найменший ідеалізм та романтику й стає прагматичним, жорстким, раціональним. Яких ще монографій і наукових розвідок потріб но, яких академій та шкіл? Співай, українцю, бо це твоя сутність, — і збагнеш сам себе, і збагнеш світ, який хоче дивитись на тебе скептично, але мимоволі притихає і задумується. Там, у народних піснях, — родинна педагогіка, наш характер і наші вподобання, там — перше вихо вання, що є наріжним каменем нашої етнопедагогіки, там мораль і естетика, звичаєве право й ідеали. ”А хто дочок має, нехай научає — гулять на вулицю пізно не пускає...” Задумується дівчинятко, шукає пояснення почутому. Але ж "їхали козаки із Дону додому, підманули Галю, забрали з собою...” Десь там ключ, у тих козаках, що пообіцяли, замість порваної спідниці — чорну оксамитку, а тоді підпа лили сосну... а з нею — Галю!.. Хіба було коли нашим вічно втомленим колгосп ною працею матерям говорити з нами на теми мистец тва, моралі, етикети? Не було. Та все потрібне нам казали пісні. І про дівочу честь, і про стосунки з хлопцями, і про жіночі обов’язки. Пам’ятаю свої перші лекції — затамувавши подих, на чужому весіллі ловлю найменші нюанси перебігу весільного дійства. І особливо мене цікавлять оті два вогники коло короваю: "Ой засвіти, мати, свічку, 2 "НАШЕ ЖИТТЯ”, ТРАВЕНЬ 1995 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top