Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
ЛИЦАРІ ЖІНОЧОГО РУХУ Закінчення О. ЧЕРНОВА-ЖИВОТКО Книжку ’’Поневолення жінок” Джан Стюарт Мілл написав по смерті своєї дружини Гаррієти, на основі її рукопису. Ця, хоча поміркована і мудра книжка, все ж таки своїм твердженням, що взаємовідносини між чоловіком і жінкою мають спочивати на основі волюнтаризму, викликала навіть серед приятелів Мілла велике невдоволення. Крім цього серед ради- кальніших поступовців вона спричинила велике розча рування тим, що автор не заторкнув дражливого питання — розводу. Тим часом уся увага Мілла у цій книжці була звернена на основне питання — право голосу для жінок у політичних і суспільних справах. Мілл думав, що як буде осягнене те, то все інше прийде само собою. Та поставлене питання у жіночих справах мусіло, розуміється, дратувати тих лицарів жіночого руху, які думали про піднесення жінки тільки в цілях її використання в інтересах певних груп чи політичних партій. Такими були аболяціоністи в Америці, в нас — Михайло Павлик, а в російській імперії — рево люціонери. Кожна епоха має свої пекучі питання. До розв’я зання цих питань беруться не лише компетентні осо би, але й аматори. Беруться розв’язувати люди зрівно важені і мудрі, але беруться за те й люди з пору шеною рівновагою. Так і жіночий рух покликав до чину поважні конструктивні сили, а разом із тим Галь ванізував багато істориків і спекулянтів обох статей, які проголошували ’’вільну любов — ніяких прав, ніяких обов’язків у подружому житті”. Ці гасла знайшли місце в світовій літературі, а також і в нашій українській літературі. Одначе подруж жя, як духова і суспільна спільнота, витримало всякі штурми та встоялося як єдина і найкраща форма людського співжиття чоловіка і жінки. Фальшиве розуміння свободи та емансипації жінки існувало в різні часи різне, існує воно ще й тепер, як у одиниць так і навіть у цілих суспільних групах. І в жіночому русі все були ексцентрички, які використовували і використовують емансипацію у невластивому напря мі. Вони зловживали і зловживають розводами та активністю у здобуванні забажаного чоловіка, не спиняючись перед ніякими засобами. Але щастя, що 1. Джан Стюарт Мілл (1806— 1873) пізнав Гаррієту Гарді зам. Тейлор в 1830 p., коли мав 25 років життя, а вона 23 роки. По двадцятьрічній приязні Мілл одружився з нею в 1851 p., але вже в 1858 р. вона померла і оставила дочку з першого подружжя, Гелену Тейлор. В часі 1860— 1861 Мілл написав книжку “The subjection of women”, яка була опублі кована в 1869 р. скрайності масово не захоплюють жінок. Ніяка жінка, навіть і вільнодумна, не може погодитися з тезою ’’вільної любови”, бо це проти її жіночої природи. Вільнодумна жінка може навіть теоретично прийняти засаду ’’вільної любови”, може навіть пропагувати, як це робила Гаррієта Тейлор, може деяка й піти сама на те, але все це скінчиться одним — вона забажає родинного тепла і правного шлюбу. В країнах, де громадяни мали якісь політичні права, там гасла Французької Революції зовсім при- родньо спонукали жінок до висунення вимог урівно- правнення у політичних і громадських справах. В російській імперії, як відомо, таких прав не мав ніхто і тому там жіночий рух не виділився в окремі жіночі організації, а влявся у загальнореволюційний рух. В тому загальному революційному русі жіноча молодь брала живу участь і мала своїх героїнь, як Софія Перовська, Віра Засуліч та інші. В тому загальному революційному русі, в політичних партіях, українській соціял-демократичній і соціяльно-революційній, не бракувало і українських жінок. Відносини між жінкою та мужчиною там були одною із пекучих тем дискусій усних і в літературі. Ексцентричність на тих теренах була набрала також поважних розмірів і термін ’’синя панчоха” уживався тоді дуже часто. Противники звіль нення жінки підтягали під цей термін всіх поступових жінок, приєднуючи таким способом поважних до розгуканих дивачок. Навіть у Західній Україні, яка все таки під австрій ською займанщиною мала можливості свобідної орга нізації, жіночій рух довго товкся у покоях консерва- тистів, заки вийшов на широкий шлях розвитку. Своє борсання жіночий рух на тих теренах відбив у творах І. Франка, Наталії Кобринської, першої піонерки, та других письменниць і публіцистів. Але особливо цікаво відобразила його в своїх творах письменниця Ольга Кобилянська в повісті "Царівна”, яку дехто називає сантиментальною, наївною і безбарвною. Всі ці оцінки — не правдиві. Вони походять із неу- важности і поверховного трактування цієї проблеми, яка є заторкнена в літературній формі. Повість”Царівна” була, своєю головною ідеєю, продовженням повісті ’’Людина”, у якій було відобра жене життя дівчини Олени Лявфер, що не може жити в вузькому міщанському світі і прагне бути вільною людиною. В повісті ’’Царівна”, що була надру кована 1895 p., Кобилянська устами своєї героїні Наталки Верковичівної підносить голос за право жінки на працю, за людську гідність і за її громадські та політичні права. В особі тітки і Наталки Кобилянська вивела типо 8 ’’НАШЕ ЖИТТЯ”, ТРАВЕНЬ 1995 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top