Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
МИКОЛА КАГАРЛИЦЬКИЙ ТАКА ВАЖ КА ЇЇ ЛЮ БОВ (ПРО МАРІЮ СОСЮРУ НЕЗНАНУ) Після тривалих бесід з Марією Сосюрою, що розрослися в чимале дослідження, де радощі й трагедії подружжя переплелися в суцільний драма тичний клубок, я запитав легендарну супутницю легендарного поета-лірика: — З вершин пройденого, пережитого в парі і в самоті (Володимира Сосюри не стало 8 січня 1965 року), що ви могли б сказати, голубонько сива, у відповідь на крилаті слова ’’забуть тебе — себе забути, бо ти — це я, а я — це ти”, зроджені в драматичний період життя поета, в ніч на ЗО липня 1950 року, власне тоді, коли ви вже вісім місяців мучилися у катівнях КҐБ, на вул. Володимирській, 33, а потім у Лук’янівській тюрмі? — Можу сказати: я була по-справжньому, можли во, як жодна жінка, щасливою з Володимиром Сосю рою, а що він був щасливий зі мною, то це видно навіть із щойно процитованих рядків, і з сотень його ліричних поезій про кохання й кохану, мені присвя чених. Аби не любив мене — не оспівував би моїх очей, волосся, вуст, брів... Я ж не змушувала —серце йому підказувало. Було всього в нашім житті — високого й земного. Та хіба ми обоє винуваті, що долі нам підсунуло драматичні, ба навіть трагічні. А хіба не так? Хіба з великих українських поетів XX віку не Володимир Сосюра постраждав чи не най більше? А з ним і я? І чи не найсамотніше з великих поетових жінок життя моє, по смерті коханого чоло віка? Я безмежно вдячна долі, що вона подарувала мені його, Поета з ласки Божої, що не хтось, а я стала його музою (я ж тут ані трохи не перебільшую), його єдиною великою любов’ю. І якби мені випало одружуватись удруге — втретє — всоте, я просила б Бога одного судженого — Володимира Сосюру. Він був і залишається моїм щастям, моєю радістю, єди ним моїм мужем і божеством. Радянська влада дово дила його до божевілля і самогубства тільки за те, що безмежно любив Україну, її історичних героїв, оспівував її одвічне прагнення до незалежности. З ним і я полюбила Україну, вона стала й мені рідною матір’ю — іншої Батьківщини в мене немає. І щодня я лягаю і встаю з одним і тим же: ’’Господи, убережи нам Україну, одведи від неї руки недругів, дай їй розум і прозріння! Дай їй мужність й історичну пам’ять!” — і молюсь, молюсь.... І яке це щастя —піти на каторгу за найлюбимішу людину!!! Мені було важко ТАМ, на жаль, його страждання ТУТ я не полегшила: нас обох однаково лупцювали і фізично, і духовно: його тут, мене там. Що ж, мабуть, так нам судилося, страждати. Та в цім стражданні приходило і очищення. Пізнати це — дано не багатьом. Яку ще 6 ’НАШЕ ЖИТТЯ”, ЛИПЕНЬ-СЕРПЕНЬ 1994 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top