Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
НАШІ ІНТЕРВ’Ю ЧАС БУДУВАТИ Ця громадська організація покищо не має в Києві ані власного приміщення, ані по стійної адреси. Вона ще дуже молода, адже її установча конференція відбулася ниніш нього червня, того самого дня, на який і призначив її проведення Володимир Маняк. Але вже без Володимира, який 15 червня нагально й без часу загинув під час автобусної аварії. Дивом і на щастя вціліла в цій катастрофі його дружина, однодумець і товариш у дослідницькій і творчій діяльності Лідія Коваленко-Маняк. Це вони удвох зібрали, впоряд кували, прокоментували сотні свідчень людей, котрим вдалося вижити в навальному го лодоморі 1932-1933 pp., і створили безприкладну у своєму роді Народну Книгу-Меморіял ”33-й: голод”. І це її, Лідію Коваленко-Маняк, обрали нинішнього червня головою А с о ц іа ц ії д о с л ід н и к ів голоду-геноциду 1932-1933 pp. в Україні. З нею веде розмову київська журналістка, заступник головного редактора журналу "Жінка” Людмила Шушуріна. — Пані Лідіє, задля чого створено Асоціяцію, які надії пов’язуєте з нею? Що збираєтесь досліджу вати, адже про голодомор в Україні, цю найбільшу з трагедій XX століття, здається, вже стільки сказано? — Нас спонукало до цього декілька причин. Почну з того, що дехто не лише у світі, айв Україні і досі не хоче бачити в цій трагедії зловмисної, чітко сплянованої проти українського селянства акції ста лінського тоталітаризму, продовження випробува ного ще на початку двадцятих років методу прибор кання цілого народу. То був справжнісінький, з усіма його страшними ознаками, акт геноциду. А геноцид — підсудний. Відтак і хочемо добитися, щоб злочи ни наших вітчизняних творців геноциду проти влас ного народу дістали належну юридичну кваліфіка цію на підставі норм міжнародного права. — Нині нерідко доводиться чути: ’’Україна пе реживає не ліпші часи, народ втомився. Годі ятрити рани, годі дивитися в минуле! Давайте жити май бутнім!” — Я не стану тепер сперечатися з помилковістю, недалекоглядністю подібних тверджень. І все ж скажу: саме з думкою про майбутнє ми й розпочали нашу роботу. Річ у тім, що ставлення в світі до самого факту незалежности України покищо далеко не одностай не. Отже й будемо прагнути в міру наших сил і завдань сприяти її широкому визнанню. Зокрема, доводячи, що голод в Україні був засобом її під корення Москві, виявом її безмежної залежности від Кремля і кремлівських "мрійників”-злочинців, вислі- дом продажности української партійної старшини. Адже не трагічний випадок, не природа й аж ніяк не наша земля винні у смерті мільйонів. Нам усім треба усвідомити ще одну гірку правду: од тридцятих років голод в Україні так і не давав про себе забути. Навіть повоєнне піднесення народу також було придушене присмаком голоду й макухи. Але йдеться не лише про фізичну смерть людей. Його наслідки й глибші, й трагічніші. Голод зостався в озлобленості людей. Він під рубав духовне коріння українського селянства. Зо стався в тому, що народ забув — праця може бути щастям. Він і понині нагадує про себе небажанням, страхом селян брати землю. Люди втратили не лише почуття господаря на ній, а й перестали довіряти державі, яка десятиріччями те тільки й робила, що відразу ж забирала нею надане. Отже наше друге завдання — допомогти наро- дові-хліборобові самореабілітуватися від заподіяно го йому зла. Лідія Коваленко-Маняк. Lidia Kovalenko-Maniak. 4 ’’НАШЕ ЖИТТЯ”, СІЧЕНЬ 1993 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top