Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
Черняхівські жили разом з старенькою матір’ю Софі єю Віталіївною Старицькою, що померла в 1927 р. та сестрами Людмили Михайлівни — Марією та Окса ною. Марія Михайлівна була професором інституту ім. Лисенка, але матеріяльно професура нічого не давала: мізерну платню затримували на кілька мі сяців, а гроші катастрофічно падали, і професор ської зарплати за місяць праці вистачало на кіло хліба. Оксана працювала перекладачкою в Держви- даві (Державному видавництві), де теж нічого не одержувала, і в американській установі для допо моги українцям — ’’АРА”, і це рятувало більш-менш родину. Людмила Михайлівна працювала на трико тажній фабриці, і я не раз вранці зустрічала її, коли вона в хусточці поспішала на передмістя Києва — Демієвку, де була фабрика. Людмила Михайлівна брала участь в житті Укра їнської Академії Наук, часто відвідувала наукові за сідання і була ініціятором ’’Товариства прихильників музею діячів української культури”. Хоч за совєтської влади Людмила Михайлівна Старицька-Черняхівська не виступала офіційно, але значення її та роля в житті української громади були дуже значні. Цьому періоду в її житті присвячені мої особисті спогади. Дружба, ніжна, зворушлива дружба, цієї видатної української жінки заповнила десять років мого життя і зогріла мене в найтемніші, найважчі роки. Перед її великим, люблячим серцем і її муками, в яких від дзеркалювалися страждання нашої Великої Батьків щини, з глибокою любов’ю та пошаною схиляю я свою голову. Я була б щаслива, якби мої спогади викликали спогади інших осіб, які знали особисто Людмилу Михайлівну Старицьку-Черняхівську і доповнили б зроблену мною спробу намалювати її світлий образ. В житті буває часто, що перше враження від людини залишається назавжди в пам’яті, домінує над пізнішими враженнями. Так було зі мною. Перша моя зустріч з Людмилою Михайлівною Старицькою- Черняхівською врізалася в мою пам’ять, хоч було в моєму житті багато інших зустрічей з нею. Стояло літо 1922 р. Чудесне Київське літо... Гаряче сонце схилялося на захід і косими проміннями освітлювало канцелярію Інституту Археології, яка містилась в першому поверсі будинку 1-ої клясичної гімназії на розі бульвару Шевченка та Володимир- ської вулиці, коли я, вчений секретар Інституту, вступила до кімнати. Коло стола секретаря стояло дві жінки: молода, висока, чорнява красуня та вже літня, невисока, з свіжим, малим лицем, короткозо ра, з льорнеткою на ланцюжку. Я спитала секретаря, хто вони, і почула, що це Людмила Михайлівна Чер- няхівська та її донька Вероніка, яка вступає до Інституту. Такими назавжди лишились в моїй пам’яті — Людмила Михайлівна в світлі передвечірнього літнього дня, вся втілення любови матері, поруч з красунею Роною. Наступного року я одружилася з Миколою Про- коповичем Василенком, із того часу почалося моє знайомство з родиною Черняхівських. Зустрічалися ми з нею не часто. Вона та її чо ловік, Олександер Григорович Черняхівський, нале жали до гуртка ’’Старої Громади”. На той час -1929- 1934 pp. — у Києві залишилося дуже мало членів ’’Старої Громади”, яка знов перейшла в підпілля. Чимала частина членів під впливом більшовицького терору не виявляла інтересу до ’’Старої Громади”. Збирався лише невеликий гурт людей — подружжя Черняхівських, М. Василенко, Володимир Вікторо вич Ігнатович, Гнат Павлович Житецький, д-р Квят- ковський, Сергій Олександрович Єфремов. Спочатку, ’’Стара Громада” збиралася, за старою традицією, по черзі у членів, але мешканеві умови того часу були такі, що ніхто з членів Громади не мав окре мого помешкання, і тому з 1924 року збори відбу валися завжди у нас, на Тарасівській вулиці ч. 20, де мій чоловік мешкав понад 25 років в маленькому будиночку з окремим входом з двору. За традицією, спочатку відбувалася ’’ділова ча стина” зборів в кабінеті мого чоловіка, а по закін ченні головних питань всі переходили до їдальні, де чекала вечеря також з традиційним меню. Почина лася бесіда на різні теми, весела, вільна, при чому Людмила Михайлівна завжди сиділа на ’’своєму” міс ці в куточку великої канапи і була правдивою ’’цари цею зборів”. Дотепна, розумна, жвава, вона здава лася чарівною молодою жінкою в повному володінні своїх жіночих чарів. Її партнером був С. О. Єфремов, теж цікавий співбесідник, жвавий та дотепний. Ми переживали тоді важкі часи: тимчасовий курс на ’’українізацію” був уже пройдений, починалися утиски з боку совєтського уряду і формула ’’національний по формі та с о ц іа л іс ти ч н и й змістом” вже провади лася в життя. Люди чекали чогось страшного, але хто ж міг подумати тоді, в якій трагедії українського народу будуть зв’язані міцно Людмила Михайлівна та Сергій Олександрович? Року 1926 Олександер Григорович Черняхівський, як видатний гістолог, дістав запрошення до Еспанії до проф. Кахаля — відомого еспанського гістолога — і поїхав за кордон з донькою Веронікою. По до розі він зупинився для наукових дослідів у Берліні, і там Рона, поки він працював в лябораторіях, з жа добою молодої жінки, відвідувала театри, концерти, кіно, переважно в товаристві українських емігрантів. Хтось з них познайомив її з німцем Геккен, який закохався в красуню. Рона дала йому свою руку. Він приїздив до Києва, і тут вони одружилися, не зва жаючи на всі протести батьків. Молоді поїхали до Берліну, а за кілька місяців Рона приїхала знов до Києва. На той час, син Оксани Стешенко, Ярослав Сте- шенко працював у Харкові в ’’Книжковій Палаті”. Він влаштував Рону в Українському Державному Видав ництві ("Укрдержвидав”), де вона працювала, як перекладачка, і в Києві бувала рідко. Продовження в наступному числі 4 НАШЕ ЖИТТЯ", БЕРЕЗЕНЬ 1992 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top