Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
ПОВЕРНЕННЯ ШЕВЧЕНКА Л. КОСТЕНКО Заслання, самота, солдатчина. Нічого. Нічого — Оренбург. Нічого — Косарал. Не скаржився. Мовчав. Не плакав ні від чого. Нічого, якось жив і якось не вмирав. Вернувся в Петербург, і ось у Петербурзі після таких років такої самоти! — овацію таку йому зробили друзі! — коли він увійшов. І він не зміг іти. Він прихилився раптом до колони. Сльоза чомусь набігла до повік. Бо, знаєте... із каторги в салони... не зразу усміхнеться чоловік... Кімната-музей Тараса Шевченка. Санкт Петербурґ. Фото Марти Данилюк. Taras Shevchenko’s room/museum in St. Petersburg. Photo by Marta Danyluk. ЛЮДМИЛА КОВАЛЕНКО ДВІ КРАСИ (триптих) Княжна Варвара не могла докінчити молитов, так відтягав її увагу тихий, безперестанний шепіт у передній кімнаті. Нашвидку дочитавши "Отче наш”, вона встала з колін і прислухалась. Не було ніякого сумніву — у сусідній кімнаті безупинним потоком лились і лились слова, доганяючи і ніби аж пере ганяючи одне одне... Так без передишки могла гово рити тільки Уляна, довірена служниця старої княгині, чи то старша послугачка, чи то менша управителька. Її не дуже любили в домі, але й не боялись, бо вона так багато і так безнастанно говорила, що найгіркіші скарги і найбільші злочини двірні, про які вона допо відала, якось вирівнювались, втрачали гостроту і не викликали великого гніву. Зате Уляна знала все, що робилось як у панських палатах, так і в кріпацьких закамарках, і про все чесно і без передишки пові домляла — найперше княгиню, а потім усіх, хто мав час і охоту її слухати. — Це вже вона про руку довідалась! — подумала княжна і глянула, червоніючи, на свою праву руку. Там нічого не було видно. Звичайна собі рука, а тимчасом від одного погляду на неї у княжни Варвари спинилось на мить серце, щоб одразу ж гарячим поштовхом розлити тепло по всьому тілі. Цю руку вчора поцілував він, цей незрівняний геній, отой чудовий чоловік з невинними і мудрими “НАШЕ ЖИТТЯ”, БЕРЕЗЕНЬ 1992 9
Page load link
Go to Top