Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
АННА ВЛАСЕНКО БОЙЦУН УКРАЇНСЬКА МАТІР У ТИСЯЧОЛІТТЮ Завдання й обов’язки української матері складні і трудні, як в Україні так і в розсіянні, а відповідаль ність її перед народом величезна, бо ’’найтяжчий злочин — вкрасти у народу тобі повірене життя” — сказав Симоненко. І це правда. Серце матері страждає однаково, чи її сина уб’ють у бою на війні, чи син її відцурається свого народу, чи погорджує нею і про жене стару і немічну зі своєї хати або віддасть до старечого дому. Важкі завдання української матері на рідних землях і на чужині: в українському селі, споконвіч ній твердині української пісні й українського слова, де зберігались віками традиції і любов до рідної землі, тепер молода мати мусить ходити на працю у колгоспі, а її дитина виростає в яслах, найчастіше під опікою вчительки-росіянки, що не навчає лю- бови до свого, але чужого уряду, до ворожої окупан- ської нації. Багато дітей підпадає під впливи чужого довкілля в піонерських клюбах, де діти мають кращі харчі та іграшки, користають з дарових прогулянок, а в шкільному віці зі спортового виряду, музичних і танкових курсів, а все оте спілкування відбувається у чужій, а не рідній мові. Так було вже в 1960-их роках, як це влучно відмітив тоді Іван Дзюба в своїй студії ’’Інтернаціоналізм чи русифікація?”, наводячи розмо ву двох ’’українських мамаш”: ”Мой син із-за етого украінскаго язика нє пошол в школу. Он нєнавідєт учітєльніцу украінскаво язика. Он називает єє ”бан- дєровка”. І так виросли і виростають дальше вислужники, які неначе яничари не люблять нічого рідного і тому служать ворогові. Таке то при ниження української мови і не лише мови, але й культури і своєї гідности довело до спустошення, яке грізним мементом охопило українських радян ських письменників у минулорічному, 1987 р. з’їзді СУП. Страдальна українська мати! Не допоможуть тобі ’’перестройки” і ’’ґласность”, бо треба було б перемінити свідомість і гідність! А тут? Скільки матерів чує кожного тижня, а може й кожного дня: ”Я не хочу ходити до школи ук раїнознавства, я не потребую української мови”! ”Я американець, канадець, австралієць і Бог — зна хто?” Не легко також завдання української матері в розсіянні по чужих чужинах. Тому українські школи що раз то менші чисельно. Батькам часто жалко, що їх дитина "перевтомлюється” , бо аж 6 днів ходить до школи. А ми хіба не ходили 6 разів до школи та й не мали авт чи автобусів? То ж не жалійте, україн ські матері, своїх дітей, не мрійте про їх ’’велику ка р’єру” , бо чого ж варта кар’єра, коли втратите свого сина чи дочку для свого народу? Українська стара приповідка каже: ’’Дитину ховати — це камінь глода- ти”. Підніміть цей камінь-обов’язок і, не зважаючи на усі камені, що їх кладе життя на вашому шляху, ваш найважливіший обов’язок — збереження своєї дити ни для України. У ’’Свободі” з дня 26 лютого ц.р. був поміщений лист до редакції п.н. ’’Українська мама”, що сердеч но й приступно з’ясовує обов’язки української матері в розсіянні. Тому треба дякувати і часто повторяти цінний для всієї еміграції лист Bill. Ольги Шкафаров- ської-Рудик, матері, що на чужині виконує добре свої материнські завдання — МАТЕРІ ТИСЯЧОЛІТТЯ! З ЛИСТІВ ДО РЕДАКЦІЇ УКРАЇНСЬКА МАМА Мені чомусь здається, що матері двоє малих дітей є тяжче пережити шкільний рік, як тим малим дітям. А кому ще тяжче? — Українській мамі. Мої сусідки аж віддихнули, коли на початку вересня їх ні діти сіли на автобус і поїхали до школи. А я не віддихну ла, повернулася до хати й зараз зажила додаткові вітаміни, бо я знала що з тим першим днем починається довгий і тяжкий рік. ...Як і всі родичі, ми, українці, хочемо нашим дітям дати все що в наших силах, і тому по науці вони мають різні зай няття — балет, музика, спів, спорт. Але на тому не кінчаєть ся. Коли неукраїнські родичі відпочивають, а їхні діти по- дворі бігають чи до телевізії приліплені, то ми і наші діти далі в дорозі. Бо не забудьмо — українознавство, народні танці, сумівські чи пластові сходини, гра на бандурі, проби хору, драматичні гуртки, світлички, національні свята чи програми і Служба Божа кожної неділі... ...Але я не шкодую свого часу і буду це щороку робити. І коли будуть мої діти вже старші, то навіть на забави знову почну ходити. Тільки бажаю одного, щоби ви, українські матері, також водили своїх дітей. Не шкодуйте свого труду і часу. Нехай наша українська молода громада зростає і співпрацює. Веселіше буде нам і нашим дітям. Оля Шкафаровська-Рудик Иорктавн Гайте, Н.Й. Українські Матері, відсвіжені й скріплені святку ваннями 1000-ліття Християнства, несіть гордо ваші щоденні завдання і виконуйте цей великий обов’язок збереження ваших синів і дочок для України, бо молоді Матері — остання твердиня нашої національ ної свідомости! Наша матір ніколи не була ’’лялеч кою”, але була захисником найціннішого скарбу — молодого покоління!
Page load link
Go to Top