Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40-41
42-43
44-45
46-47
48
ною взяла участь у Першому жіночому з’їзді в Ста- ниславові (1884 р.) скликаному Наталією Кобринсь- кою. Від того часу вона ніколи не залишала праці серед українського жіноцтва, спочатку у рідній Ко ломиї, де заснувала жіночий ’’кружок”, а потім як член Союзу Українок де довго була в головній управі на становищі організаторки. Саме це дало їй нагоду проїхати цілу Західню Галичину, пізнати добре жит тя української селянки та міщанки. Тому ж вона ста ралася облегшити їхню долю своїми статтями, допи сами та доповідями. Ще більше зблизило Олену Ки- сілевську до долі української жінки вибір її сенатор кою від Української Національної Демократичної Партії в 1928 році. Щоб ліпше зрозуміти проблеми українців вона об’їхала всі закутини Галичини, Холм- щини, Волині, Підляшшя, Полісся та навіть Закар паття. Зовсім невибаглива до свого щоденного жит тя, до вигод подорожі, вона десятки років просто ’’товклася” по усіх стежках Західньої України й де могла організувала українське життя, особливо ук раїнське жіноцтво. Життя нашого селянства стало їй близьким і тому активно включилася у працю Сіль ського Господаря ставши на чолі Секцій Сільських Господинь. Своїми порадами та доповідями вона змагалася піднести рівень культурного й господар ського життя селянки. Жіноцтво й рідний край — це були дві найважли віші для неї справи, яким вона залишилася вірною до кінця. І хоча їм посвячувала багато уваги, часу, здоров’я і сил не занедбувала ніколи й родинних обов’язків, що були виїмково тяжкі в О. Кисілевської. Ще дівчиною втратила батька, а молодою жінкою — чоловіка, залишаючись сама виховувати троє дітей. Але зуміла подолати те завдання так бездоганно, як усі інші. Розуміючи як важко було це робити: ’’Коли я є на щось горда в своєму житті, то на оцю мою працю матері-виховниці.” — казала вона, коли вже діти виросли й пішли в люди. До кінця свого життя вона залишилася їхнім другом, як і для внуків, яких розуміла й любила. Скромна, незугарного вигляду, хворовита жінка, створювала довкруги себе незрозумілу енергію, зав зяття до громадської праці. Її українська громада зу міла оцінити, тому після Другої світової війни, коли переїхала до Канади до сина, її вибрали на першу голову СФУЖО на Світовому Конгресі у Філядель фії. Не вважаючи на свій поважний вік вона кинулася у вир організування українських жіночих товариств, заохотила до праці, до згоди й толеранції і роз’їж джала, як колись, від міста до міста з доповідями на з’їздах, академіях і святах. В той час взяла участь також в радієвих передаваннях на рідну землю, щоб бодай в цей спосіб затримати контакт з Україною. Та все ж ледве чи комусь вдалося сповна оціни ти її величезний дар серця, любови, життя, що дала Олена Кисілевська українському народові, а зокрема українській жінці. І здається ледве чи хтось охопив та передав для майбутніх поколінь твори її пера — сотки статтей, оповідань, нарисів, споминів, подо рожніх записок, а навіть сотки листів, які вона писа ла з такою пильністю. Одне певне, "пані з подорожньою торбою” зали шиться неповторною, безприкладною постаттю в іс торії українського жіночого руху. В. Касіян. Ілюстрація до роману О. Іваненко "Тарасові шля хи", 1961. V. Kasian. Illustration to J. Svanenko’s novel “The Paths of Taras", 1961. Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top