Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40-41
42-43
44-45
46-47
48-49
50-51
52-53
54-55
56
ОКСАНА МОСТОВИМ СТЕЖКА ДО МАМИ Була вона, оця стежка, спершу тільки мрією. Не мов тонесеньким рильцем карбована, появлялася вона Лідії в глибоких снах, ведучи її крізь непрохід ні провалля, кручі, далекі оселі, ген- до якогось не розгаданого Ельдорадо душі. Лідія не знала, де й що воно, але прагнула цілою своєю істотою дійти до нього. Хоч стежка зникала іноді з обрію буднів Лідія все наново знаходила її, невтомно прямуючи нею даль ше. Лідія, це пара ясних очей, смагливе обличчя, темно-русяві пасма розвіяного волосся і щирий ус міх на устах. Це струнка молода жінка в синіх ”джін- сах”, так подібна до інших своїх американських ро весниць, а так інша від них усіх багатством свого українського серця. — Немов крізь густий туман часу бачу себе, мале худорляве, голодне дівчатко, десь на перехрестях непам’ятних днів — розказує Лідія. — Кидають мною наче м’ячиком із сиротинця до сиротинця, все нові й нові лиця схиляються надо мною, чиїсь руки ведуть мене руїнами міст, чиїсь уста говорять до ме не чужою мовою. Я намагаюся збагнути все, наздог нати своїми тендітними стопами довгі зимні кроки моїх сирітських днів, але моє неспокійне дитяче сер це чомусь не хоче з тим усім примиритися і вистукує вперто все одну й ту саму гарячу мрію — мама. Великий залізний птах несе мене хмарами понад землю. Може до неї, до мами? Я ступаю на якусь нову землю. Висока білява пані бере мене до себе в теплу соняшну країну. І знову ж роки густого пилу забуття. Лише десь глибоко на дні душі, все той самий незбагненний го лос туги, безмежної туги за кимсь чи чимсь давно втраченим. А літа пливуть у безвість і я з ними, по погідних схилах каліфорнійських виноградників над синім плесом Тихого океану, серед дбайливих людей. Я росту, довге волосся спадає хвилями вже на дівоче плече і я знаю, що моє дитинство вже за мною. Я кладу свою улюблену лялю у вигідну коробку, обтулюю її теплим накривалом і довго вдивляюся в незабутній оваль ангельського обличчя. Десь із надрів моєї підсвідомости встають неясні зариси забутих образів. Я їх відганяю, бо вони мене чомусь пекуче болять. Проте однієї днини, як мої шкільні друзі різних рас та народів розказують молодій учительці про своє походження, я починаю вперше збирати роз дрібнені кришки моєго життя і складати їх, мов камінці мозаїки, в один суцільний образ. Тисяча питань роїться в думках, але з їх хаосу виринає безсумнівна відповідь: я — сирота, без роду. На мехіканському смітнику нужди найшли мене мабуть добрі люди і пригорнули як свою. Всі мої питання збувають батьки скупими відповідями. Я кінчаю середню школу і вибираюся в світ. Мене й так усе якась сила непереможно й вперто тягне на схід, на схід, на схід. Життя в Нью-Йорку не дуже то безпечне для молодої дівчини, але зате цікаве, повне виклику й наснаження. Я працюю і вчуся. В мене сильний гін до всього гарного. Вибираю студії декоративного мистецтва, оглядаю музеї, слухаю концертів, пишу поезії. Як добре було б побувати в Европі, там ко лиска західньої культури! Рішила їхати і взялась вивчати німецьку мову. Чому кожний уважає її тяжкою до вивчення? А може десь — колись я нею говорила, може в минулому житті? Дехто вірить у мандрівку та відродження душ. Для отримання паспорта потрібне мені сві доцтво народження. Довго приходиться на нього чекати, вкінці надходить. Якось байдуже пере глядаю його і раптом світ завирував передо мною усіми барвами веселки. Протираю очі, може це помилка, може сон. Ще раз гарячково перечитую кожне слово, кожну букву з пожовклого листка паперу. Мою свідомість прошиває в ту мить почуття неописаної радости. А з глибин, в яких ціле моє життя ворушилося щось незнане, вибухає вульканом правда, та правда, що її так жагуче прагнуло ціле моє єство. Я маю маму — правдиву, рідну маму! Її на ім’я Марія! Родила вона мене в післявоєнних роках у Німеччині. Значить, моє бажання вивчити німецьку мову це не реінкарнація душі. І батька маю, і прізвище маю, коротке, нескладне, милозвучне прізвище. Вже як я заходилась ховати оцей мій незабутній, пам’ятний документ, мій зір зупинився на невеличкій замітці біля імен моїх батьків: Україна. Де вона, оця Україна, яка вона? Все моє знання про Україну обмежувалося до згадок про неї як члена Об’єдна них Націй. Значить, я — українка. Я не байстря, не мехіканське циганча, не підкидьок, в мене рідні, правдиві батько-мати, я маю своє ім'я, своє власне коріння, я належу до українського народу! Радість і жаль розпирали мої груди, я хотіла кричати на ввесь світ і кликати: ’’Мамо, де ти, чому віддала ти мене чужим людям?” — Того літа, — продовжувала Лідія — я таки вибралася до Німеччини. Основною моєю ціллю було, очевидно, місце мого народження. Скільки я не находилась, не настукалася у двері різних урядів, чула все одну й ту саму відповідь: таке прізвище в нас не зареєстроване. Що значить — не зареєстро ване, вже кричала я. Гляньте на мене! Живу я, чи ні? Тут я родилася, тут я на світ прийшла. Ось, бачите, це дата й місцевість моєго народження, а це імена моїх батьків. Що ви за країна, яка не має евіденції роджених у ній громадян? Але двері урядів байдуже закривалися перед моїми очима. Пригноблена безуспішними пошуками, верну лася я з Німеччини додому, рішена робити дальші спроби через місцеві еміграційні установи. В снах 10 НАШЕ Ж ИТТЯ”, ТРАВЕНЬ-ЧЕРВЕНЬ 1984 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top