Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40-41
42-43
44-45
46-47
48-49
50-51
52-53
54-55
56-57
58-59
60-61
62-63
64-65
66-67
68-69
70-71
72
Всі бліднуть. Посилаю до Каратницького стрільця із донесенням, що москалі нас окружили, вже є в Соколові. Дістаю відповідь, що це, ’’наша розстрільна закручена в підкову і це певно наші кулі перелітають”. — Один на охотника в село, подивитися, чи є вже москалі! Зривається Калиняк. Кинув наплечник, набив кріс і вискочив на окіп. Вслід за ним посипались московські кулі. Обернувся ще раз, глянув на нас і щез між хатами. В окопах наших сусідів мовкнуть стріли, цілком вти хають. — Пане хорунжий, голошу слухняно, немає муніції! — стоїть передімною блідий зі страху мадяр і каже по- німецьки. — Тимощук, Ґайоха! Скриньку патронів мадярам! Біжать до сусідніх окопів і за хвилину починається знову горячкова безупинна стрілянина. Кулі летять зі заду, переду й з правого крила. — Заслоняйтесь, товаришко! — кричить Фенюк. — Пусте! — відповідаю і біжу на ліве крило чети, щоби скоростріл звернути більше направо. — Пане хорунжий, доношу слухняно, не маємо мунуції! — Пане четарю! Куди стріляти, бо б’ють зі всіх боків? — питає Ґайоха. — Вперед! Про інше й не думайте! Це вже пропало! Без слова протесту звертається до стрільвіконця і бай дуже, з резиґнацією, стріляє далі. Кров палає у мене в жилах, лице пашить. Дуже ясно розумію все... Позиція пропала, моя чета окружена, в потрійнім вогні. Посилаю "звідомлення”, однак і на це дістаю відповідь: — Видержати! Біжу на ліве крило до сусідньої чети й кричу: — Завертати! — Ще не було приказу! — блідий як смерть відповідає мені Мамчур. Стріли щораз слабнуть. Вкінці втихають цілком. Гробова, страшна тишина... Кров ударяє мені до голови. Перебігаю цілий свій відділ. Мовчки, з понуреною голо вою, стоять мої хлопці. — Чому не стріляєте? — Поручник гонведів заборонив стріляти. Кажуть, що москалі піддаються! Вискакую на окіп і бачу щораз ближче сіру лаву моска лів. Ідуть, біжать, а зі заду за собою тягнуть скоростріли. — Бити, хлопці, стріляти! Це зрада! Ідуть наступом на нас! — кричу що сили. Кинулися хлопці до крісів і б’ють, стріляють без пам’яті. Малий Білинський вискочив на окіп і заломив руки: — Москалі на дротах, все пропало! З нечуваним і страшним завзяттям та одчаєм прикла дає кріс до рамени й стріляє. За ним вискакують на окопи інші мої хлопці, бо через стрілвіконце годі вже стріляти, дострілу немає. — Пане четарю! — прибігає стрілець Моклович. — Наші сусіди піддаються! Одержую знову відповідь: — Видержати! Якась горячка опановує мене. Беру кріс і стріляю, як на стрільниці. Набиваю, ціляю і автоматично потягаю за язичок. Біля мене, без зойку, тихо, похилився на перегороду Тимощук. Кров бухає йому зі шиї. Це пеоша жеотва. В селі сальви — ці відомі, московські сальви. Біжу наліво. Дивлюся на перегороду, одну, другу, третю... Ні живої душі. Весь курінь відступив. Мене не повідомили про це. Оставили зі сусідами, які піддалися москалям. — Відворот одинцем! — приказую своїм хлопцям. Зіскакують із окопів. Бачу, видовжується гусак: Семенюк, Кривицький, Ґайоха... Рій Батейка і Ґаврицького ще стріляє... Ці вже пропали... Біжу дальше, зіскакую на дорогу. Кілька старих ополченців, які "маркирували” в селі, переділюють мене й моїх хлопців. Кулі, як рій бджіл, що висипався в ясний, соняшний день, бренять кругом мене. Мені це чомусь байдуже... Перебігаю між хатами й паду на дротяні перешкоди, які ми заложили, як охорону перед москалями. Обвивачі зачепилися за дроти. Не всилі витягнути ноги. — Еколе, еколе! — кричать два мадяри, які люті на мене, що загородила собою одинокий можливий перехід. Пхаються на мене. Падають на мене. Обвивачі друться на шматки. Котимося в долину, в окопи... Рів із болотом. Встаю і біжу далі. Ноги щохвилини западаються в болото, плутаються у високій траві. Не всилі я вже бігти. Іду щораз поволіше. Недалеко від мене тріскає шрапнеля, не ранить мене. Хочеться мені сміятися, кепкувати з неї... Шуварі щораз більші, болото глибше. Наді мною знову глухий зойк. Яка ж я утомлена... Якась мряка прислонює мені очі. Передімною палі зірваного моста й каламутні, зелені филі Стрипи... * * ¥ Збірка на битій дорозі зі Соснова до Ваґи. Числю своїх людей... — Один — два — три... Якийсь жаль давить горло. — Пане сотнику, голошу слухняно, трьох людей! Перед очима стоять мені мої хлопці, на окопах, із крі- сами у руках, із горячкою та завзяттям в очах... — Ви зі своєю четою вирятували цілий курінь! — кажуть мені стрільці. — Ми вже всіх вас до одного мали за вбитих — додав Каратницький. Дивно чомусь... Ті самі люди, що недавно мою чету, найменших і наймолодших хлопців, дітьми називали й з погордою диви лися на них, тепер — із якоюсь дивною пошаною дивлять ся на тих трьох із моєї чети, які вирятувалися і з дивним притиском кажуть: — Це з вашої чети... Сонність і якась смертельна втома оповивають мене. Думаю, де я, відкіля я взялася тут... Бажаю пригадати собі слова команди та не всилі... Іду до хати й кидаюся на долівку. Хтось приносить мені трохи соломи й плащ під голову. Неначе вже у сні чую, як у хаті говорять: — Третя чета... Літопис Українського Січового Стрілецтва. ”3а волю України”. Історичний Збірник УСС. В 50-ліття збройного виступу Українських Січових Стрільців проти Москви 1914- 1964.. Видання Гол. Управи УСС, Нью-Йорк, 1967. Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top